ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 травня 2024 року

м. Харків

справа №638/6225/18

провадження № 22-ц/818/1449/24

провадження № 22-ц/818/1450/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Тичкової О.Ю., Пилипчук Н.П.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Плугатирьова Віталія Вікторовича на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2018 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15 лютого 2019 року, постановлені суддею Подус Г.С.

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, а також судові витрати.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 суму основної заборгованості 488,47 гривен, частку коштів від ефективності лічильника тепла 1976,18 гривен, витрати на поштові повідомлення від 07.05.2013 року та 17.12.2014 року в сумі 3,60 гривен та 3,65 гривен, інфляційні витрати 473,22 гривен, три відсотки річних 98,39 гривен, банківській збір 20,00 гривен, судовий збір в розмірі 640 гривен 00 копійок.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2018 року від 15 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частку коштів від ефективності лічильника тепла - 440,22 гривен, інфляційні витрати 57,12 гривен, три відсотки річних 3,82 гривен, інфляційні витрати від частки збережених відповідачем коштів - 1055,06 грн.; 3% річних від частки збережених відповідачем грошей - 185,41 грн.; витрати на поштове відправлення від 25.04.2018 року на суму - 10,25 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Плугатирьов В.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що доказів, які б свідчили про безпідставне набуття відповідачкою майна саме за рахунок позивача та доходів від такого майна суду не надано. Різниця між оплатою опалення за лічильником та за площею квартири не є доходом. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Загальними зборами мешканців другого під`їзду будинку АДРЕСА_3 прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на другому під`їзді будинку.

З відповіді КП «Харківські теплові мережі» від 05 липня 2016 року убачається, що загальний прилад обліку теплової енергії, тип ТЕРМ-02, встановлений та опломбований 20.10.2001 року на житловому будинку АДРЕСА_3 з першого по сьомий під`їзд, та знаходиться на балансі ЖК «Разеда-6». Нарахування за послуги централізованого опалення мешканцям другого під`їзду житлового будинку АДРЕСА_3 проводяться за показаннями приладу обліку теплової енергії, встановленого та опломбованого 02.12.2010 року. Вузол обліку теплової енергії знаходиться на балансі споживачів другого під`їзду.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складено довідку про витрати грошових коштів на придбання лічильника тепла і виконання робіт з оформлення і введення до експлуатації лічильника тепла другого під`їзду будинку АДРЕСА_4 у 2010 році, у якій зазначено, що витрачено 17 053,21 грн, з яких 10 300,00 грн сума, зібрана мешканцями під`їзду, та 6 753,21 грн сума з особистих коштів, сплачених ОСОБА_1 за квартири мешканців, що не взяли прямої фінансової участі у придбанні та встановленні лічильника у кількості 11 квартир, зокрема, № 80. Також цими ж особами складено відомість отримання коштів від мешканців другого під`їзду будинку АДРЕСА_3 на оплату придбання і введення до експлуатації лічильника тепла у 2010 році.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 було надіслано досудове попередження про сплату ним частки коштів на встановлення лічильника тепла на пільгових умовах, а саме розрахункові 400 грн. до 20 грудня 2014 року, але Відповідач не скористалась цією нагодою і продовжує користуватися послугами лічильника тепла без достатніх правових підстав, адже відокремити від лічильника тепла на під`їзді в багатоповерхових будинках радянських часів мешканців, не згодних з цим, неможливо.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що у 2010 році при встановленні лічильника тепла на тепловому вузлі другого під`їзду відповідачка не сплатила свою частку коштів за вказаний лічильник, та при цьому стала його співвласником. Згідно рішення загальних зборів від 25.07.2014 року було прийнято рішення про обов`язкове проведення чергової державної перевірки лічильника тепла з обов`язковою участю всіх квартир та рівним розподілом сум по квартирам. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 4805,14 грн., з яких:

- 488,47 грн. основна заборгованість;

-2416,40 грн. кошти від ефективності лічильника тепла;

-3,60 грн. витрати на поштове відправлення;

-3,65 грн. витрати на поштове відправлення від 17.12.2014;

-530,34 грн. інфляційні витрати від частки збережених грошей;

-120,21 грн. 3% річних від частки збережених грошей;

1055,06 грн інфляційні втрати від частки збережених відповідачем коштів;

185,41 3% річних;

-20 грн. банківський збір.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,

в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Отже, в даному випадку обов`язок відшкодувати доходи, які особа одержала або могла одержати від використання майна, набутого без достатньої правової підстави, виникає у такої особи з акту цивільного законодавства, а саме ч. 1 ст. 1214 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту сплати позивачем саме за відповідача коштів, за стягненням яких він звернувся до суду.

Також відсутні і підстави для стягнення на користь позивача коштів від ефективності лічильника тепла, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Даних про наявність будь-яких зобов`язань відповідача особисто перед позивачем щодо сплати за лічильник або його перевірки матеріали справи не містять.

Відсутні докази безпідставного набуття відповідачем майна саме за рахунок позивача.

Різниця в оплаті послуг з теплопостачання за наявності та за відсутності приладу обліку не є доходом.

При цьому, така різниця нарахована енергоаудитором умовно, виходячи з порівняння з оплатою, яку здійснювали мешканці інших під`їздів, у яких відсутній лічильник. Встановити, які б саме суми сплачувала за теплопостачання відповідачка за відсутності приладу обліку, та які дійсно суми сплачувались відповідачкою за послуги з теплопостачання, з розрахунків енергоаудитора неможливо.

Таким чином підстав для задоволення позовних вимог не вбачається.

Щодо застосування строку позовної давності судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

П. 2.2.Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз`яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Оскільки судова колегія відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в зв`язку із недоведеністю, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення та додаткове рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання подання апеляційної скарги 1057,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Плугатирьова Віталія Вікторовича - задовольнити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2018 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 15 лютого 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова