Номер провадження 2/754/3420/24
Справа №381/1501/24
11 грудня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Буша Н.Д.,
секретаря с/з Шклярської К.Ю.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
29.03.2024 року позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кушніра С.Л. звернувся з даним позовом до Фастівського міськрайонного суду Київської області.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської областівід 01.04.2024 року вказану справу передано за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2024 року вказану цивільну справу передано на розгляд судді Деснянського районного суду міста Києва Буша Н.Д.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.05.2024 року прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 05.08.2024 року закрито підготове засідання та призначено розгляд справи по суті.
Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 06.11.2028 року між позивачем та відповідачем було укладеного договір позики грошових коштів, на отримання від позивача в борг на умовах строковості й повернення грошових коштів в сумі 50 000 доларів США з зобов`язанням повернути кошти не пізніше 06 березня 2019 року. Станом на строк закінчення договору позики, сума позики відповідачем повернута не була. Враховуючи викладене, позивач змушений був звернувся з позовом до суду за захистом свого порушеного майнового права.
В судове засідання сторона позивача не з`явилася. До суду представником позивача направлено заяву, якою позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує, просить розглянути справу без участі сторони позивача.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подавала відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 06 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, умовами якого позивач (позикодавець) передав відповідачу (позичальнику) у власність грошові кошти, які передбачені п.1.1 договору у сумі 50 000 доларів США.
На підтвердження укладення між позивачем та відповідачем договору позики та передачі позикодавцем коштів на виконання його умов, відповідачем було складено розписку від 06.11.2018 року про отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 50 000 доларів США.
Згідно з умовами договору позики від 06.11.2018 року п. 3.1 передбачено, що позичальник зобов`язався повернути позику у строк не пізніше ніж 06 березня 2019 року, проте належним чином не виконав прийняті на себе за договором зобов`язання, своєчасно не повернувши їх.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі з огляду на таке.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі в строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Нормами ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц).
Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 06.11.2018 року в сумі 50 000 доларів США.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 15 140 грн.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача насвою користь понесені витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 10 000 грн.
Згідно із нормою частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
На підтвердження правових послуг стороною позивача надано до суду копію ордеру на надання правничої допомоги адвокатом Ткаченко О.В. в Деснянському районному суді міста Києва від 10.12.2024 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на адвоката Кушнір С.Л.
Суд не приймає до уваги та відхиляє доводи позивача про необхідність стягнення із відповідача судових витрат у вигляді компенсації оплати правової допомоги в сумі 10 000 грн., оскільки вказані витрати не підтверджено позивачем жодними доказами.
На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволеню.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 526, 525, 526, 599, 611, 625, 1047-1050 Цивільного кодексу України. ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 06.11.2018 року в розмірі 50 000 доларів США., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140 грн.
В частині позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу - залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 11.12.2024 року.

Суддя Н.Д.Буша