головуючий у суді І інстанції Майбоженко А.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивач з 10 вересня 1998 року по 19 червня 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Після припинення шлюбних відносин син сторін постійно проживає разом з позивачем.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з грудня 2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 сину виповняється 18 років і сплата аліментів від ОСОБА_2 закінчиться.

З 1 вересня 2023 року син ОСОБА_3 навчається в Національному медичному Університеті імені О.О. Богомольця у м. Києві, медичний факультет №3 стаціонарного навчання за контрактом на комерційній основі, вартість одного року навчання складає 40 000 грн, термін закінчення навчання - липень 2029 року.

У зв`язку з тим, що син навчається на денній формі навчання, він не має змоги працювати, не має інших джерел доходів і потребує матеріальної допомоги на своє утримання з боку як батька так і матері.

Грошове забезпечення дитини здійснює позивач за свої особисті кошти, і сплачує за його навчання в університеті.

Після того, як ОСОБА_4 стане повнолітнім, відповідачка у справі не буде виплачувати будь-якої матеріальної допомоги, необхідної на навчання їхньому суну.

Позивач вказував, що він докладає всіх зусиль для утримання сина, однак забезпечити належний рівень життя для розвитку та здобуття ним освіти самостійно не може, оскільки вже є пенсіонером.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у в розмірі 25% з усіх видів її заробітку (доходу), щомісяця починаючи стягувати з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року тобто до досягнення сином двадцятитрьохрічного віку.

У встановлений судом строк відповідачка подала до суду зустрічну позовну заву, в якій проти позову ОСОБА_1 заперечувала в повному обсязі та просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 на період навчання до досягнення сином 23 років.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначала, що вона, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та їх син проживають всі разом в одній квартирі. В даний час вона працює інженером з ремонту 2 категорії Виробничого підрозділу вагонного депо станції "Київ-Пасажирський". Іншого доходу ні вона, ні син не мають.

Відповідач працює машиністом в Київ-Петрівській філії Київ-Дніпровського НППЗТ.

Син, ОСОБА_3 навчається на 1 курсі медичного факультету №3 денної форми навчання Національного медичного університету імені О.О. Богомольця з 1 вересня 2023 року по 30 червня 2029 року.

ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю, відповідач - батько дитини не надає їй матеріальної допомоги на навчання сина, у зв`язку з чим витрати за навчання ОСОБА_2 несе самостійно. Син не працює, оскільки навчається на денній стаціонарній формі навчання, у зв`язку з чим і потребує матеріальної допомоги, зокрема на витрати пов`язані з навчанням, харчуванням, витратами на проїзд.

У зв`язку з вищезазначеним, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який продовжує навчання, аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно на період навчання до досягнення сином двадцяти трьох років.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 року і до досягнення ним 23-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 гривні 60 копійок.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов до помилкового висновку щодо стягнення з відповідачки аліментів на повнолітнього сина, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження навчання, витрат на навчання, можливості відповідачкою надавати допомогу сину, крім того, враховуючи те, що відповідачка постійно хворіє та вимушена купувати в обов`язковому порядку ліки, без яких вона не може існувати, та єдиним її доходом є заробітна плата у розмірі 4 309 грн в залишку.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 з 1/6 частини на частину.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_2 у 2023 -2024 роках отримала від ОСОБА_1 за поділ майна подружжя 171,4 тисячі гривень і ці кошти приховала, маючи заборгованість по аліментам за період з грудня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сумі 134 тисячі гривень. Вважає, що ОСОБА_2 має змогу сплачувати аліменти у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.

Також вважає, що посилання ОСОБА_2 на хворобливий стан є безпідставними, оскільки вона не має хронічної хвороби та не є інвалідом за станом здоров`я, працює як і всі люди. Апелянт будучи пенсіонером, також хворіє, при цьому щоб допомогти сину працює.

12 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Вказує, що твердження ОСОБА_2 щодо заробітної плати у розмірі 8 412 грн, спростовуються повністю розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, яку склав приватний виконавець Фесік М.О., так з цього документа видно, що ОСОБА_2 отримує заробітної плати у середньому у місяць 10 560,89 грн.

Також 12 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 від третьої особи ОСОБА_3 , в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Вказує, що судом вірно було встановлено те, що ОСОБА_3 хоч і проживає в одній квартирі з матір`ю ОСОБА_2 , однак перебуває на повному утримані батька ОСОБА_1 , що підтверджується як поясненнями наданими в суді першої інстанції, а також матеріалами справи, зокрема укладеними договорами про навчання, в яких законним представником (на той час, сина ще неповнолітнього ОСОБА_3 ) зазначено його батька ОСОБА_1 . Аліменти, які стягувались з відповідачки до досягнення сином повноліття не виплачувались практично взагалі і на сьогоднішній день мати ОСОБА_2 має велику заборгованість у розмірі 134 тис., грн. Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_2 не надано жодного доказу щодо надання матеріальної допомоги сину після досягнення ним повноліття.

Вважає, що позиція ОСОБА_2 щодо надання доказів, які підтверджують навчання сина в Університеті і при цьому прохання задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 , стає зовсім не зрозуміла позиція ОСОБА_2 , якщо нібито син не навчається, то який може бути зустрічний позов.

Також вважає, що медичні документи, які подав до суду представник ОСОБА_2 не вказують на те, що ОСОБА_2 є хворою людиною і що вона не може сплачувати аліменти у відповідності до діючого законодавства України. На сьогоднішні день вона хворіє як і всі люди в Україні, які мають такий же вік як і вона, більш того ОСОБА_2 не є інвалідом будь якої групи, а те, що вона 10-12 днів у рік перебувала в лікарні не вказують на її хвороби і не можливість сплачувати нею аліменти у відповідності до закону.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Воробей І.В. просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи, шляхом підпису у розписці про перенесення судового засідання (а.с. 100).

6 грудня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від представника ОСОБА_1 - адвоката Колбанцева В., для надання часу відкриття електронного кабінету адвоката для подання ордера відповідного зразка.

Вирішуючи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, судове засідання призначене на 3 грудня 2024 року було відкладене у зв`язку із відсутністю у представника позивача повноважень та надання можливості представнику подати відповідні докази в наступному судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Так, апеляційним судом враховано, що у сторони позивача було достатньо часу для надання ордеру. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що адвокат міг надати до суду інші документи, які підтверджують його повноваження на захист прав позивача.

Апеляційним судом також враховано, що стороною позивача викладено свої письмові доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням у апеляційному суді. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони позивача.

Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Стороною позивача не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності позивача та його представника.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_5 (а.с.7).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано та після розірвання шлюбу змінено прізвище ОСОБА_5 на ОСОБА_6 (а.с. 4).

Згідно із довідкою Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця №120/7-394 від 21 вересня 2023 року, ОСОБА_3 є студентом першого курсу денної форми навчання даного вищого навчального закладу. Плановий термін навчання в школі закінчується в липні 2029 року (а.с. 10).

Відповідно до Договору №12635029-П1-2023 про навчання у закладі вищої освіти від 23 серпня 2023 року, укладеного між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця та вступником ОСОБА_3 і його законним представником ОСОБА_1 , підготовка вступника здійснюється за очною (денною) формою навчання, в строк з 1 вересня 2023 року по 30 червня 2029 року, форма здобуття освіти за освітньою програмою магістр, спеціальність - 228 педіатрія (а.с. 11).

Відповідно до Договору №12635029-П1-2023 про надання платної освітньої послуги від 23 серпня 2023 року, укладеного між Національним медичним університетом імені О.О. Богомольця та вступником ОСОБА_3 і його законним представником ОСОБА_1 , загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 236 040 грн, вартість освітньої послуги за кожний календарний рік окремо становить 39 340 грн.

Відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №71696468 від 9 квітня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. при примусовому виконанні виконавчого листа №756/16448/18 виданого 26 квітня 2023 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі частини доходів, щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 14 грудня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, заборгованість, яка виникла за період з 14 грудня 2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року на утримання сина складає 134 410,20 грн.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 виповнилося 18 років, він проживає в одній квартирі з обома батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_4 пояснив, що він займає одну з кімнат цієї квартири, яка виділена судовим рішенням матері, відповідачка переселилася до кімнати сестри. Однак, мати неодноразово виселяла його з цієї кімнати та для виселення зверталася до виконавчої служби. ОСОБА_4 довелося поставити замок, щоб вона не мала доступу до кімнати та його речей. Він перебуває на повному утриманні батька, за навчання сплачує батько. Зазначив, що з матір`ю не спілкується. Вона, навіть не знала, де він навчається.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що познайомилася з сім`єю у 2013 році, оскільки їх діти навчалися разом. Неодноразово бувала в квартирі. До 13 років син проживав в одній кімнаті з матір`ю. Мати піклувалася про нього. Коли ОСОБА_4 виповнилося 13 років, мати перейшла в кімнату доньки, син залишився сам в кімнаті. В квартирі всі речі та продукти поділені між сторонами. Зазначила, що негативно проти матері сина налаштовує батько. Вважає, що ОСОБА_2 надає матеріальну допомогу синові, оскільки вона поступилася своєю кімнатою, готує для нього їжу. Зі слів самої ОСОБА_8 , їй відомо, що син від допомоги матері відмовляється.

Як також встановлено судом, сторони проживають в одній квартирі в різних кімнатах разом з сином. Після досягнення повноліття ОСОБА_4 продовжує навчатися у навчальному закладі та відповідно потребує матеріальної допомоги.

Задовольняючи первісний позов частково та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 хоч і проживає в одній квартирі з матір`ю, однак перебуває на повному утримані батька, що підтверджується як поясненнями позивача так і самого сина, а також матеріалами справи, зокрема укладеними договорами про навчання, в яких законним представником (на той час, ще неповнолітнього ОСОБА_3 ) зазначено його батька ОСОБА_1 .

Також факт утримання ОСОБА_3 саме його батьком встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року у справі №756/16448/18, в якому вказано, що фактично батько утримує сина. Доводи зустрічного позову та апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом у цій справі не спростовують встановлені у наведеній справі №756/16448/18 обставини щодо утримання сина саме батьком. Факт утримання сина матір`ю сам син, який залучений до участі у справі як третя особа, заперечує. Доводи матері про те, що син відмовляється від допомоги матері документально не підтверджені.

Аліменти, які стягувались з відповідачки до досягнення сином повноліття виплачувались несвоєчасно, що призводило до виникнення заборгованості. Крім того, нею не надано жодного доказу щодо надання матеріальної допомоги сину після досягнення ним повноліття. Також суд вказав, що відповідачка ОСОБА_2 є працездатною особою, працює в АТ «Укрзалізниця» та отримує заробітну платню за період з жовтня 2023 по березень 2024 у розмірі 50 474 грн 73 коп., на утриманні інші особи відсутні, враховуючи стан її здоров`я, суд вважав, що мати може надавати матеріальну допомогу на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання у розмірі 1/6 частки з усіх видів її заробітку (доходу), щомісяця.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. 199, 200, 201 СК України).

Так, ч. 1 ст. 198 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до положень ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з ч.1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню ст.199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Водночас обов`язок утримувати дітей згідно положень ст.180 СК України лежить на обох батьках.

Так, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_3 хоч і проживає в одній квартирі з матір`ю, однак перебуває на повному утримані батька, що крім пояснень позивача та самого сина, також підтверджується матеріалами справи, зокрема укладеними договорами про навчання, в яких законним представником (на той час, ще неповнолітнього ОСОБА_3 ) зазначено його батька ОСОБА_1 . Крім того, факт утримання ОСОБА_3 саме його батьком встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року у справі №756/16448/18, в якому вказано, що фактично батько утримує сина.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, у справі № 756/16448/18 встановлено, що ОСОБА_3 хоч і проживає в одній квартирі з матір`ю, однак перебуває на повному утримані батька, а тому вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 на період навчання до досягнення сином 23 років з ОСОБА_1 на її користь є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Жодних доказів, що встановлені у справі № 756/16448/18 обставини змінилися, матеріали цієї справи не містять.

Визначаючи розмір аліментів в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) матері щомісячно суд першої інстанції надав належну оцінку доказам у справі та врахував, що батьки зобов`язані утримувати повнолітню дитину в рівних частинах.

Судом першої інстанції враховано, що відповідачка ОСОБА_2 є працездатною особою, працює в АТ «Укрзалізниця» та отримує заробітну платню за період з жовтня 2023 по березень 2024 у розмірі 50 474 грн 73 коп., на її утриманні інші особи відсутні.

Також судом було враховано стан здоров`я ОСОБА_2 , а тому суд правильно вважав, що мати може надавати матеріальну допомогу на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання саме у розмірі 1/6 частки з усіх видів її заробітку (доходу), щомісяця.

Посилання ОСОБА_2 на хворобливий стан та покладення витрат на навчання сина повністю на ОСОБА_1 , колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки як встановлено вище, ОСОБА_2 є працездатною особою, яка влаштована на роботі та отримує заробітну плату і відповідно до ст.180 СК України обов`язок утримувати дітей згідно положень лежить на обох батьках.

ОСОБА_2 не надано доказів не можливості сплати аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі, не надано доказів відсутності доходу чи наявності інвалідності, чи інших витрат, пов`язаних з її незадовільним станом здоров`я. Такі доводи ґрунтуються лише на її усних поясненнях, які інша сторона не визнає.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_2 з оскаржуваним рішенням, належних та допустимих доказів, які були б підставою для скасування правильного по суті рішення позивачка не надала.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо збільшення розміру аліментів, визначеного судом першої інстанції з 1/6 частини на частину, оскільки матеріали справи не містять також доказів, які б давали підстави стверджувати, що ОСОБА_2 має змогу сплачувати аліменти у такому більшому розмірі.

Судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів саме у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , щомісяця, було враховано матеріальний стан та стан здоров`я ОСОБА_2 , і такий висновок суду не спростований ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Нових доказів для дослідження, які могли б стати підставою для скасування рішення суду першої інстанції стороною позивача не надано.

Крім того, ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення аліментів в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи саме з ІНФОРМАЦІЯ_1 року (досягнення повноліття ОСОБА_3 ) та до закінчення навчання в Національному медичному університеті ім. О.О. Богомольця, але не довше, ніж до досягнення 23 років.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив всі обставини справи, надав належну правову оцінку наданим сторонами доказам, а тому дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 .

Доводи апеляційних скарг по своїй суті співпадають з тими доводами, які були заявлені в суді першої інстанції, і яким суд при вирішення справи вже надав відповідну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба