ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року місто Київ

Справа № 757/5176/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17324/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого судді Желепи О.В., суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Терехової О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Вітинської Віри Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року (ухвалено у складі судді Вовк С.В.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 19 419,25 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 162 287,16 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач та відповідач перебували у трудових відносинах. Після звільнення 24.07.2023 відповідач не здійснив повного розрахунку із працівником, залишивши заборгованість у сумі 19 419,25 грн, що підтверджується розрахунковим листком. Хоча позивачу було видано копію наказу про звільнення, розрахунковий листок не містить належних реквізитів, а саме підпису уповноваженої особи та печатки, а також не має номера та дати.

Останні виплати на рахунок позивача відбулися 26.07.2023 (заробітна плата за липень 2023 року, що включає компенсацію за невикористану відпустку, премію, оклад) та 21.08.2023 (заробітна плата за червень 2023 року). Проте, після цих виплат за відповідачем залишився борг у розмірі 19 419,25 грн.

З урахуванням викладеного, просив суд стягнути вказану заборгованість, а також середній заробіток з наступного дня після звільнення 25.07.2023 до моменту звернення до суду 19.01.2024, що складає 129 робочих днів, що дорівнює щонайменше 162 287,16 грн (1 258,04 грн х 129), а всього затримку по день ухвалення рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд рішенням від 20 серпня 2024 року позов задовольнив.

Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка станом на 19.01.2024 становить 181 706,41 грн, та складається з:

19 419,25 грн - розмір невиплаченої заробітної плати;

162 287,16 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 36 341,28 грн.

Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Вітинська В.В. в інтересах ТОВ «Дієса» 02 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені таких позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є незаконним, оскільки відповідач перебуває під впливом форс-мажорних обставин, спричинених військовою агресією рф, що підтверджується сертифікатом від Київської торгово-промислової палати та унеможливило своєчасний розрахунок при звільненні з позивачем.

Апелянт стверджує, що ці обставини унеможливили своєчасний розрахунок з працівниками?, а стягнення середнього заробітку у великому обсязі створює надмірний фінансовий тягар, враховуючи понесені збитки через форс-мажор.

Апелянт посилається на необхідність досягнення розумного балансу між правами працівника і можливостями роботодавця. Він стверджує, що в умовах форс-мажору застосування статті 117 КЗпП без урахування обставин може бути невиправданим і несправедливим щодо роботодавця.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Фещенко І.С. проти апеляційної скарги заперечив, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що наданий сертифікат про форс-мажорні обставини не є достатнім доказом для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, оскільки форс-мажор повинен бути належним чином доведений та оцінений судом у сукупності з іншими доказами. Більше того, підприємство не надало жодного доказу, що конкретний підрозділ, де працював позивач, постраждав від форс-мажору.

Указує, що сам факт воєнного стану та збройної агресії не є автоматичним звільненням від виконання зобов`язань відповідачем. Окрім того, апелянт мав своєчасно повідомити працівника про виникнення перешкод, що вплинули на можливість здійснення розрахунків, однак цього зроблено не було?.

Наголошує, що нестача коштів, проблеми у фінансовій діяльності, а також арешт рахунків не є форс-мажорними обставинами, які могли б звільнити підприємство від відповідальності за невиплату середнього заробітку. Верховний Суд неодноразово наголошував, що економічні труднощі не є достатньою підставою для невиконання зобов`язань перед працівником.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Білека Ю.І. апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній, а також долучити до матеріалів справи сертифікат ТПП як новий доказ, який було отримано після рішення суду, проте стосується обставин, що виникли до його ухвалення. Просив не розглядати заяву про поворот виконання рішення суду першої інстанції, подану 09 грудня 2024 року.

Представник позивача - адвокат Фещенко І.С. заперечував проти апеляційної скарги та проти долучення до матеріалів справи сертифікату ТПП на підставі ст. 367 ЦПК України, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Указав, що відповідачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між агресією рф, та неможливістю підприємством виконати свої обов`язки перед позивачем при звільненні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції встановив, що 24 липня 2023 року ОСОБА_1 , який з 05.10.2020 працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади заступника керуючого магазином Департаменту з роздрібної торгівлі, Філії 1, що підтверджується наказом № Z00/21/07/002 від 21.07.2023 та записами в трудовій книжці.

З матеріалів справи судом встановлено, що останні надходження заробітної плати, а саме:

- за липень 2023 року в сумі 48 489,60 грн без ПДВ, де включені: компенсація невикористаної відпустки в кількості 57 календарних днів в сумі 54 758,19 грн, місячна премія в сумі 24 252,41 грн, оклад по годинах за 16 робочих днів в сумі 5 477,33 грн, за виключенням утримань в сумі 16 579,08 грн (ПДФО та військовий збір) відбулось 26 липня 2023 року;

- за червень 2023 року в сумі 12 674,41 грн без ПДВ відбулось 21 серпня 2023 року.

Позивач зазначив, що у день звільнення з роботи йому невиплачена заборгованість із заробітної плати, відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, які відповідають нормам ст. 110 КЗпП України у розмірі 19 419,25 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Як стверджує позивач, до теперішнього часу суми, що йому належать, відповідачем не виплачені.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі апелянтом не оскаржується, а тому колегія суддів у цій частині оскаржуване рішення не переглядає.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем у день звільнення, чим порушив вимоги статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов`язок роботодавця здійснити остаточний розрахунок у визначені строки. Внаслідок цього позивач отримав право на середній заробіток за період затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП.

Відповідач посилався на обставини непереборної сили (форс-мажор), зокрема, на воєнний стан і його економічні наслідки, як на підставу для звільнення від відповідальності за затримку розрахунку. Однак суд встановив, що відповідач не надав достатніх доказів, які підтверджували б неможливість своєчасної виплати заробітної плати через форс-мажор. Зокрема, відсутній сертифікат Торгово-промислової палати України, який є єдиним належним документом, що засвідчує настання форс-мажорних обставин, відповідно до статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Суд також врахував, що відсутність коштів у роботодавця не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення строків виплати зарплати, як це зазначено в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку та присудив стягнення середнього заробітку на користь позивача.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в цій частині з огляду на таке.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, закон зобов`язує підприємство, установу чи організацію здійснити повний розрахунок із працівником при його звільненні та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання цього обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зроблено висновок, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Таким чином, суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі статті 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Аналогічно цьому, однією із ознак цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер, а тому до відносин у даній справі в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Зі змісту пункту 1 частини 1 статті 263 ЦК України можна встановити, що непереборною силою вважається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 912/3323/20 зроблено висновок, що ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торговельно-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно з частиною першою цієї ж статті Закону України «Про торговельно-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно..

Наведене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19).

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

Згідно з частинами першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що сторона відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції повідомлена не була, рішення ухвалено без відзиву на позовну заяву та за відсутності представника відповідача, а тому колегія суддів вважає за можливе прийняти нові докази щодо форс-мажорних обставин на стадії апеляційного розгляду.

З урахуванням цього, а також враховуючи, що у сертифікаті № 3000-240827 від 23 квітня 2024 року визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) саме з 12 березня 2022 року, тобто, з охопленням періоду дії трудових правовідносин між сторонами, які припинені за згодою сторін лише 24 липня 2023 року, колегія суддів вважає за необхідне прийняти як належний та допустимий доказ, який містить інформацію щодо предмета доказування у справі, яка переглядається, оскільки неможливість його подання до суду першої інстанції об`єктивно не залежали від відповідача ТОВ «ДІЄСА».

Фактичні обставини справи, встановлені колегією суддів свідчать про те, що відповідач, заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначав, що затримка виплати позивачеві належних йому при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини ТОВ «ДІЄСА», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан).

Відповідач належними та допустимими доказами довів перебування під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань.

Колегія суддів враховує, що сертифікат торгово-промислової палати не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором. За відсутності сертифіката торгово-промислової палати, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором, про що зазначено також в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 910/7679/22 та від 02 грудня 2024 року в справі № 757/2043/24-ц.

Так, зі змісту ухвали господарського суду міста Києва від 24 квітня 2024 року у справі № 910/3368/24 вбачається, що ТОВ «ДІЄСА» надало докази отримання збитків, а саме:

- звіти ТОВ "ГЕО ФІНАНС ГРУП" про оцінку збитків, завданих ТОВ «ДІЄСА» внаслідок втрати необоротних активів (основних засобів), що обліковувалися на субрахунках 103, 104, 106, 1121, оборотних активів (товарів) та упущеної вигоди від неодержаного прибутку внаслідок втрати товарів, які зберігалися за адресами: АДРЕСА_1 (сума збитків 892 366,08 дол. США); АДРЕСА_2 (сума збитків 680 376,14 дол. США); АДРЕСА_3 (сума збитків 600 687,25 дол. США); АДРЕСА_4 (сума збитків 719 854,33 дол. США); АДРЕСА_5 (сума збитків 666 907,08 дол. США); АДРЕСА_6 (сума збитків 608 037,72 дол США); АДРЕСА_7 (сума збитків 461 580,51 дол США); АДРЕСА_8 (сума збитків 756 118,08 дол. США); АДРЕСА_9 (сума збитків 664 642,66 дол США); АДРЕСА_10 (сума збитків 506 011,96 дол. США); АДРЕСА_11 (сума збитків 355 457,91 дол. США); АДРЕСА_12 , БТРЦ "RETROVILLE" (сума збитків 662 454,84 дол. США); АДРЕСА_13 (сума збитків 1 197 921,83 дол. США); АДРЕСА_14 (сума збитків 564 338,81 дол. США); АДРЕСА_15 (сума збитків 17 245 920,75 дол. США);

- висновок експерта №16 за результатами проведення експертного дослідження від 22.12.2023, проведеним судовим експертом Подстрєл В.М., Свідоцтво№31-21/п від 23.06.2021, видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України (сума реальних збитків внаслідок втрати (знищення) майна у зв`язку зі збройною агресією російської федерації та в результаті влучання боєприпасу (зокрема ракети Р-500) в складське приміщення, розташоване за адресою Київська обл., Броварський р-н, село Квітневе, вул.Гоголівська, 1-А, становить 338 137 202,09 грн. без ПДВ.

За зазначеними вище об`єктами розмір підтверджених суб`єктами оціночної діяльності та судовим експертом збитків спричинених боржнику внаслідок збройної агресії російської федерації проти України складає 26 582 675,97 (двадцять шість мільйонів п`ятсот вісімдесят дві тисячі шістсот сімдесят п`ять) дол. США 97 центів, що станом на дату подачі пояснень ТОВ "ДІЄСА" від 23.04.2024 становить 1 032 569 490,57 (один мільярд тридцять два мільйони п`ятсот шістдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто) гривень 57 коп.

Із долученого до матеріалів апеляційної скарги сертифіката № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року № 17/13-4/398 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вбачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ «ДІЄСА» щодо обов`язку (зобов`язання) за статтями 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, статтями 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці. Вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін: з 12.03.2022.

Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року; дата закінчення: тривають на 23 квітня 2024 року (а. с. 89-92).

Отже, унеможливлення виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: збройна агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію й активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі; повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, буд. 1-А, с. Квітневе, Броварський р-н, Київська обл., де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл), які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна було уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Таким чином, у трудових правовідносинах між сторонами з 12 березня 2022 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що у трудових правовідносинах між відповідачем ТОВ «ДІЄСА» та його працівниками, зокрема ОСОБА_1 , з 12 березня 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків, як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ТОВ «ДІЄСА» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлене можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що вимоги позивача про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пп. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів встановила, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася з вини ТОВ «ДІЄСА», чим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильно застосував норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення в цій частині та прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 162 287,16 грн.

Апеляційний суд не застосовує поворот виконання рішення суду та залишає без розгляду таку заяву відповідача за клопотанням представника, висловленим в судовому засіданні апеляційного суду.

Колегія суддів також роз`яснює, що залишення такої заяви без розгляду не позбавляє відповідача права на повторну подачу такої заяви до суду першої інстанції.

Судові витрати

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишені без задоволення, судовий збір за вказану вимогу не відшкодовується та покладається на особу, яка подала позов до суду, а тому рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрат з оплати судового збору у розмірі 1 211,20 грн слід скасувати.

З урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що сума визначених позивачем витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених вимог позивача, а саме у 10,69 %, що складає суму в розмірі 3 884,88 грн та підлягає відшкодуванню відповідачем, а тому рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу слід змінити, зменшивши розмір витрат з 36 341,28 грн до 3 884,88 грн.

Понесені відповідачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) за подання апеляційної скарги у розмірі 1 947,50 грн, вимоги якої задовольняються, слід покласти на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, , 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Вітинської Віри Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 162 287,16 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу - змінити, зменшивши розмір витрат з 36 341,28 грн до 3 884,88 грн.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 серпня 2024 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрат з оплати судового збору у розмірі 1211,20 грн - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 945,50 грн.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про поворот виконання рішення Печерського районного суду міста Києва 20 серпня 2024 року залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська