головуючий у суді І інстанції Бабич Н.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 11 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» ( далі -ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №417977856 в розмірі 42 684 грн та понесених судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 11 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 417977856. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, право грошової вимоги за яким до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, згідно з реєстром боржників № 138 від 15 червня 2021 року, перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги, згідно з реєстром прав вимоги №2 від 06 березня 2023 року, до відповідача в сумі 42 684 грн, з яких: 12 000 грн - сума заборгованості за основним боргом; 30 684 грн - сума заборгованості за відсотками. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується вчасно повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Незважаючи на це, відповідач не виконала свого обов`язку та не повернула наданий їй кредит в строки, передбачені кредитним договором, у зв`язку з чим ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором №417977856 в розмірі 42 684 грн, з яких: 12 000 грн - сума заборгованості за основним боргом; 30 684 грн - сума заборгованості за відсотками, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до статей 509, 512, 526, 530, 549, 610-612 ЦК України.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 11 квітня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором № 417977856 від 11 квітня 2021 року в сумі 42 684 гривні, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 12 000 гривень, заборгованості за процентами в сумі 30 684 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684 гривні.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем не надано доказів того, що ним набуто право вимоги за договором кредиту, оскільки договір факторингу №28/1118-01 укладено між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 28 листопада 2018 року, а договір факторингу №20102022 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено 20 жовтня 2022 року, в той час як кредитний договір між відповідачем та позивачем укладено 11 квітня 2021 року, тобто пізніше ніж договір передачі прав вимоги за ним. Зі змісту укладених договорів слідує, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до конкретних кредитних договорів та боржників, зазначених у реєстрах прав вимоги, а не до усіх кредитних договорів, в яких ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є позичальником, у тому числі, укладених в майбутньому.

Також вказує, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення будь-яких дій, визначених п. 1.3 договору, тому строк кредиту не продовжувався та закінчився у строки, зазначені у п.1.2 договору. Крім того, відсутній оновлений графік розрахунків, як передбачено в п.5 додатку №1 до договору, тому строк кредитування закінчився 11 травня 2021 року.

Зазначає, що позивач нарахував більше процентів за неправомірне користування кредитом відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, ніж процентів за користування кредитними коштами, що суперечить абзацу 2 частини 2 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування». Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 12 травня 2021 року по 09 серпня 2021 року складає 68,05 грн.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів згідно з договором №417977856 від 11 квітня 2021 року в сумі 12 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» та користування ними.

Колегія суддів погоджується із таким висновком з урахуванням наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 11 квітня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 417977856 в електронній формі ( а.с. 7-10).

Умовами договору № 417977856 передбачено, що кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 12 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником ( далі - «Дисконтний період») ( п. п.1.1., 1.2.).

За користування кредитом протягом дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються у наступному порядку: виключно на період строку визначеного у п. 1.2. договору нарахування процентів здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою у розмірі 62,05 процентів річних, що становить 0,17 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним (п.1.4.1.); за умови продовження строку дисконтного періоду на умовах п.1.3 договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п.1.2. строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним (п. 1.4.2.); у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку передбаченому п. 1.3., умови щодо нарахування процентів за індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовується і до взаємовідносин між сторонами застосовується правила нарахування процентів за базовою ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. З огляду на вищезазначене та у порядку статті 212 ЦК України сторони домовилися, що відкладальною обставиною за даним договором, щодо виникнення у позичальника зобов`язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту до дати закінчення дисконтного періоду є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах п. 1.3 цього договору (п.1.4.3.).

В п.1.7. договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, яка має наслідки продовження строку користування кредитом (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах: зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду (п.1.7.1.). З наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним( п.1.7.2.).

За правилом п. 1.8 договору проценти в розмірі, визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2 договору нараховуються за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня надання кредиту до дня фактичного повернення кредиту позичальнику.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що невід`ємною частиною цього договору є Правила та паспорт споживчого кредиту, які надані позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua.

Відповідно до пункту 4.2 договору строк дії цього договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2 договору. Строк договору може бути продовжено з урахуванням умов продовження строку надання кредиту передбачених п. 1.3 та п. 1.7 договору. У будь-якому разі зобов`язання що виникли під час дії договору діють до повного виконання.

Пунктом 4.3 договору встановлено, що сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору ( після 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, у розумінні визначеному в п. 1.7.2 договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України.

Відповідно до пункту 4.4. договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис.

До кредитного договору № 417977856 від 11 квітня 2021 року додано паспорт споживчого кредиту продукту «СМАРТ» до договору № 417977856 від 11 квітня 2021 року, в якому зазначені: інформація та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажання споживача, інформація щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація та інші важливі правові аспекти ( а.с.7).

У графіку розрахунків, який є додатком №1 до договору № 417977856 від 11 квітня 2021 року, вказані: термін платежу - 11 травня 2021 року; сума кредиту - 12 000 грн; нараховані проценти - 612 грн; до сплати разом - 12 612 грн ( а.с.10 зв.ст.).

Вказаний кредитний договір разом із паспортом споживчого кредиту, графіком розрахунків підписаний позичальником ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором НОМЕР_7, який відправлено 11 квітня 2021 року 12:36:49 на номер телефону НОМЕР_2 , що був введений 11 квітня 2021 року о 12:37:51 (а.с.10 зв.ст.).

Відповідно до платіжного доручення від 11 квітня 2021 року №f4f4сb85-flc8-40ea-9e7b-2cd4f54b5827 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було здійснено переказ коштів згідно з договором № 417977856 від 11 квітня 2021 року ОСОБА_1 для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_3 ( а.с.88,130).

Як видно з інформації АТ КБ «ПриватБанк» від 25 лютого 2024 року за № 20.1.0.0.0/7-240222/45132 та від 3 березня 2024 року за № 20.1.0.0.0/7-240229/2976, станом на 11 квітня 2021 року ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , мала карткові рахунки: № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 . Згідно з доданою до інформації випискою з рахунку за період з 11.04.2021 по 13.04.2021 на картковий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 11 квітня 2021 року було зараховано переказ на суму 12 000,00 грн ( а.с. 222-223; 236-237).

Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» станом на 15 червня 2021 року заборгованість за кредитним договором №417977856 від 11 квітня 2021 року становить 27 780 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 12 000 грн; заборгованості за процентами -15 780,00 грн, що нараховані за період з 11 квітня 2021 року по 15 травня 2021 року по 20,40 грн за день та за період з 16 травня 2021 року по 15 червня 2021 року по 276 грн за день (а.с. 89-91; 131-133).

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, копія витягу з якого долучена до матеріалів справи ( а.с.95-96; 136-137).

Відповідно до пункту 2.1. договору факторингу № 28/1118-01 клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду №26, відповідно до якої договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було викладено в новій редакції (а.с.11).

Так, відповідно до п. 4.1. договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в новій редакції) наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує.

Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.

Згідно з п.8.1. цього договору договір набуває чинності та всі права і обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками (за наявності її у сторони).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №138 від 15 червня 2021 року, укладеного ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до боржника за кредитним договором № 417977856 від 11 квітня 2021 року на суму заборгованості 27 780 грн, яка складається із заборгованості по основному боргу (тілу кредиту) - 12 000 грн, заборгованості по відсоткам - 15 780 грн ( а.с. 94).

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором №417977856 від 11 квітня 2021 року станом на 6 березня 2023 року становить 42 684 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 12 000 грн, заборгованості за процентами - 30 684 грн, що нараховані: станом на 15 червня 2021 року в сумі 15 780 грн та за період з 16 червня 2021 року по 8 серпня 2021 року по 276 грн за день, всього на суму 30 684 грн (а.с. 92-93; 134-135).

20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20102022 ( а.с. 14-15;194-198).

Пунктом 2.1 договору факторингу № 20102022 передбачено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

За змістом п. 4.1. договору факторингу № 20102022 право вимоги переходить від клієнта до фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги по формі, встановленій у додатку до цього договору.

Згідно з п. 8.1. цього договору договір набуває чинності та всі права і обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками(за наявності її у сторони).

Пунктом 8.2. вказаного договору передбачено, що строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1. договору, та закінчується 31 грудня 2023 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором.

Згідно з платіжною інструкцією № 19474 від 10 березня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перерахувало на рахунок ТОВ «Таліон Плюс» плату за відступлення вимоги згідно з реєстром прав вимоги № 2 до договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року в сумі 2 788 668,73 грн ( а.с. 202).

Відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 06 березня 2023 року, підписаного ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на виконання договору факторингу № 20102022, укладеного між ними 20 жовтня 2022 року, на умовах договору клієнт відступає фактору права вимоги до наступних боржників, зокрема, до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 417977856 від 11 квітня 2021 року на суму заборгованості 42 684 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 12 000 грн; заборгованості за процентами - 30 684,00 грн (а.с. 199-201).

В розрахунку заборгованості ТОВ «ФК «ЄАПБ» зазначено, що заборгованість за кредитним договором № 417977856 від 11 квітня 2021 року станом на 31 серпня 2023 року становить 42 684 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом - 12 000 грн, заборгованості за процентами - 30 684 грн (а.с. 17).

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( частина перша статті 13 ЦПК України)

За змістом частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну, припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( стаття 628 ЦК України).

Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( стаття 638 ЦК України).

Так, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитний договір №417977856 від 11 квітня 2021 року укладено в електронній формі.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-електронних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У пункті 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

За правилом частин четвертої та п`ятої цієї статті пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Як зазначено у статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року в справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що кредитний договір №417977856 від 11 квітня 2021 року з моменту підписання його позичальником ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором НОМЕР_7, який відправлено 11 квітня 2021 року 12:36:49 на номер телефону НОМЕР_2 , що був введений 11 квітня 2021 року о 12:37:51, вважається укладеним (а.с.10 зворот).

Відповідач не спростувала факт належності їй номера мобільного телефону, зазначеного у вказаній інформації, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор для підпису кредитного договору.

Із позовом про визнання кредитного договору №417977856 від 11 квітня 2021 року, укладеного з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», недійсним відповідач не зверталась. Доказів того, що договір укладений не відповідачем, а іншою особою, стороною відповідача суду не надано.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо помилковості висновку суду першої інстанції про укладення кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частинами першою, другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом частини першої статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Виходячи із положень частини першої статті 1054 ЦК України, у позичальника виникає обов`язок повернути кредит та сплатити проценти в тому випадку, коли кредитодавець надав грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою ( частина 1).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором. Таким чином, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права.

За правилом частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, на підтвердження факту переходу прав вимоги до боржника ОСОБА_1 від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», позивачем надано: копію витягу з договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» ; копію додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», відповідно до якої договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було викладено в новій редакції; копію витягу з реєстру прав вимоги №138 від 15 червня 2021 року, укладеного ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право грошової вимоги до боржника за кредитним договором №417977856 від 11 квітня 2021 року на суму заборгованості 27 780 грн, яка складається із: заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) - 12 000 грн; заборгованості за відсотками - 15 780 грн.

На підтвердження факту переходу прав вимоги до боржника - відповідача ОСОБА_1 від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» позивачем надано: розрахунок заборгованості ТОВ «Таліон Плюс» за кредитним договором №417977856 від 11 квітня 2021 року станом на 06 березня 2023 року, відповідно до якого сума боргу становить 42 684 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 12 000 грн; заборгованості за процентами - 30 684 грн, що обраховані станом на 15 червня 2021 року в сумі 15 780,00 грн та за період з 16 червня 2021 року по 08 серпня 2021 року по 276 грн за день, всього на суму 30 684 грн; копію витягу з договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»; копію платіжної інструкції № 19474 від 10 березня 2023 року про перерахування ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на рахунок ТОВ «Таліон Плюс» плати за відступлення вимоги згідно реєстру прав вимоги № 2 до договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року в сумі 2 788 668,73 грн; копію витягу з реєстру прав вимоги №2 від 06 березня 2023 року, підписаного ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на виконання договору факторингу №20102022, укладеного між ними 20 жовтня 2022 року, де на умовах договору клієнт відступає фактору права вимоги до наступних боржників, зокрема ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 417977856 від 11 квітня 2021 року на суму заборгованості 42 684 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 12 000 грн; заборгованості за процентами - 30 684 грн.

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що передана за правом вимоги до нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» , позивача у справі, заборгованість ОСОБА_1 за договором №417977856 від 11 квітня 2021 року складає 42 684 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 12 000 грн; заборгованості за процентами - 30 684 грн.

Судом правильно було відхилено доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів набуття ним права вимоги за кредитним договором, оскільки договір факторингу №28/1118-01 укладено між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 28 листопада 2018 року, а договір факторингу №20102022 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено 20 жовтня 2022 року, в той час як кредитний договір укладено 11 квітня 2021 року, тобто пізніше, ніж договір передачі прав вимоги за ним; ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до конкретних кредитних договорів та боржників, зазначених у реєстрах прав вимоги, а не до усіх кредитних договорів, у яких ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є позичальником, у тому числі, укладених в майбутньому, виходячи з такого.

Факторинг - це операція з переуступки першим кредитором прав вимоги боргу третьої особи другому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу першому кредиторові. Договір факторингу є одним із цивільно-правових договорів, за яким можуть передаватися права вимоги кредитора.

Тобто, у розумінні Цивільного процесуального Кодексу, це угода, яка дозволяє кредитору отримати від третьої особи суму в рахунок зобов`язань боржника (відступлення права грошової вимоги). По суті, це заміна кредитора в зобов`язанні.

Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що законодавством не заборонено укладати договори, зокрема, щодо права вимоги, яка виникне у майбутньому.

Надаючи оцінку укладеним договорам факторингу, суд виходить з того, що сторони вільні у виборі предмету договору.

Доказів того, що договори факторингу оскаржувалися у судовому порядку або визнавалися судом недійними, у матеріалах справи відсутні, а отже укладені договори факторингу, які підтверджують перехід права грошової вимоги до ОСОБА_1 від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» та до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» є дійсними і чинними.

Крім того, заперечуючи перехід прав вимоги за кредитним договором, відповідач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не зазначила яким саме чином це порушує її права чи впливає на виконання нею умов укладеного кредитного договору, оскільки доказів виконання умов договору ні первісному кредитору, ні жодному із факторів, вона судам не надала.

На підтвердження перерахування ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» грошових коштів в розмірі 12 000 грн на рахунок позичальника, було надано відповідні докази.

Так, платіжним дорученням від 11 квітня 2021 року №f4f4сb85-flc8-40ea-9e7b-2cd4f54b5827 було здійснено переказ коштів згідно з договором №417977856 від 11 квітня 2021 року ОСОБА_1 для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_3 . На картковий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 11 квітня 2021 року було зараховано переказ у сумі 12 000 гривень, про що свідчить інформація АТ КБ «ПриватБанк» від 25 лютого 2024 року за № 20.1.0.0.0/7-240222/45132 та від 3 березня 2024 року за № 20.1.0.0.0/7-240229/2976, в якій зазначено, що станом на 11 квітня 2021 року ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , мала карткові рахунки: № НОМЕР_1 ; № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 , а також виписки за договором б/н за період з 11.04.2021 по 13 квітня 2021, відповідно до яких на картковий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 11 квітня 2021 року було зараховано переказ на суму 12 000 грн.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово відзначав, що виписки з особового рахунка клієнта банку (банківські виписки з рахунку позичальника) є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16143/18, від 26.02.2020 у справі № 911/1348/16, від 19.11.2020 у справі № 910/21578/16, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 381/1647/21, від 07.12.2022 у справі № 298/825/15-ц).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав доведеним належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів згідно з договором №417977856 від 11 квітня 2021 року в сумі 12 000 грн на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи, що ОСОБА_1 оплату за кредитним договором №417977856 від 11 квітня 2021 року не здійснювала, заборгованість за тілом кредиту становить 12 000 грн, яка підлягає стягненню з відповідачки.

Також судом було правильно стягнено з відповідачки відсотки у розмірі 30 684 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо не погодження між сторонами відсотків, а містить лише доводи щодо неправомірності розрахунку позивача за нарахованими відсотками, нарахованими, на думку відповідача, поза межами строку дії кредитного договору, оскільки розрахунок суми процентів за користування кредитом зроблено за період з 11 травня 2021 року по 08 серпня 2021 року, тобто за 119 днів, що повністю відповідає вимогам п. 4.3 укладеного кредитного договору, в якому сторони погодили, що строк дії договору, в період якого здійснюється нарахування відсотків за користування кредитом, обраховується 90 днями від дати закінчення дисконтного періоду, який згідно з п. 1.2 договору встановлений 30 днів від дати отримання кредиту

В той же час, як вбачається із розрахунків ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», нарахування відсотків здійснено за період з 11 квітня 2021 року по 8 серпня 2021 року.

За період з 11 квітня 2021 року по 11 травня 2021 року нарахування відсотків склало 612,00 грн = (12 000,00 грн:100%х0,17% х 30 днів = 20,40 грн х 30 днів), що відповідає умовам, визначеним сторонами у графіку розрахунків та п. 14.1 кредитного договору, яким встановлено, що на період дисконтного періоду, тобто 30 днів від дня отримання кредиту, нарахування відсотків здійснюється за дисконтною процентною ставкою у розмірі 62,05 процентів річних, що становить 0,17 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним.

За дотримання пункту 6, зазначеного у графіку розрахунків (а.с.10 зв.ст.), у зв`язку з невиконанням відповідачем в період дисконтного періоду умов договору, орієнтована загальна вартість кредиту з 12 травня 2021 року склала не 12 612 грн, як передбачено графіком розрахунків, а 18 120 грн та включає у себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів в сумі 6 120 грн та суму кредиту в розмірі 12 000 грн.

В подальшому, за період з 12 травня 2021 року по 8 серпня 2021 року, тобто з наступного дня після закінчення дисконтного періоду, відповідно до п. 1.7.2 кредитного договору, нарахування процентів здійснювалося з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить - 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним (12 000,00 грн :100%х2,3= 276 грн). За вказаний період з 12 травня 2021 року по 8 серпня 2021 року нараховано відсотків за 89 днів (20 днів травня, 30 днів червня, 31 день липня та 8 днів серпня (20+30+31+8). Сума нарахованих відсотків за період з 12 травня 2021 року по 08 серпня 2021 року складає 24 564,00 грн (276,00 грн х 89 днів =24 564,00 грн).

Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором №417977856 від 11 квітня 2021 року за період з 11 квітня 2021 року по 08 серпня 2021 року (119 днів) складає 42 684 грн (18 120,00 грн +24 564,00 грн), з яких 12 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, а 30 684,00 грн - заборгованість за відсотками, нарахована за період з 11 травня 2021 року по 08 серпня 2021 року.

Відповідач такий розрахунок не спростовує.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про неправомірність нарахування судом процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, в тому числі з урахуванням вимог частини 2 статті 625 ЦК України, оскільки відповідно до рішення суду такі відсотки не нараховувались.

Доводи апеляційної скарги по своїй суті співпадають з тими доводами, які були заявлені позивачами в суді першої інстанції, і яким суд при вирішення справи вже надав відповідну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба