Справа № 308/4524/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 травня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.,

з участю секретаря Гусоньки З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 серпня 2023 року (головуючий суддя Деметрадзе Т.Р.) у справі № 308/4524/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 30.04.2018 о 12 год. 35 хв. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки ГАЗ-2752, номерний знак НОМЕР_1 , перед зміною напрямку руху не впевнився в безпеці руху та допустив зіткнення з транспортним засобом марки Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 10.1, 10.3 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Справа про адміністративне правопорушення розглядалася судами різних інстанцій. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 у справі № 303/2795/18, що набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 124 КУпАП. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23.11.2021 апеляційну скаргу захисника адвоката Качайла А.І. в інтересах ОСОБА_2 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 повернуто захиснику.

Відповідно до Звіту № 01-04/0901/21 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного ушкодженням транспортного засобу - автомобіля Fiat Grande Punto номерний знак НОМЕР_2 , складеного 09.04.2021, вартість майнової шкоди становить 150 948,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 стосовно автомобіля ГАЗ, номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована за полісом № АК 4388148 від 24.06.2017 у ТДВ «СТДВ «Глобус», правонаступником якої є ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група».

02.12.2021 ОСОБА_1 направив ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» копію постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 у справі № 303/2795/18 із заявою про виплату страхового відшкодування.

12.03.2022 позивачем отримано від страхової компанії листа від 14.02.2022 № ДКЦВ 25248/1, в якому повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що позивач не подав заяву про страхове відшкодування у строк протягом одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, на підставі ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

До цього листа було додано відповідь СТДВ «Глобус» від 17.05.2018, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 було повідомлено про те, що ним було подано до СТДВ «Глобус» заяву про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування, з приводу пошкодження автомобіля Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 внаслідок події, яка сталася 30.04.2018.

Позивач вказував, що у вказаному листі від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1 СТДВ «Глобус» визнало та підтвердило обставину щодо подання ним заяви про виплату страхового відшкодування.

Надалі, у відповідь на лист від 14.02.2022 № ДКЦВ 25248/1, ОСОБА_1 направив на адресу ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» листа, в якому повідомив, що після настання дорожньо-транспортної пригоди 30.04.2018, позивач звертався безпосередньо до відділення AT «Страхова компанія «Глобус», яке розташоване у місті Ужгород, вул. Минайська, 3, де у присутності представника AT «Страхова компанія «Глобус» Явіним М.С. було складено заяву про страхове відшкодування та зареєстровано відповідну справу за № 6238.

Після оформлення всіх необхідних документів до ОСОБА_1 виїхав представник AT «Страхова компанія «Глобус», а саме аварійний комісар, який здійснив огляд транспортного засобу, що зазнав пошкоджень, та повідомив заявника про приблизну вартість завданого збитку.

Відповіді на даний лист позивача від ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» по справі не отримано.

ОСОБА_1 вказував, що відмова ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» у виплаті страхового відшкодування є неправомірною, не відповідає вимогам чинного законодавства у сфері страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь із ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» грошові кошти в сумі 99 490,00 грн. та понесені судові витрати.

Короткий зміст заперечень відповідача проти позовних вимог

ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» посилалася на те, що ОСОБА_1 своєчасно не подав страховику заяву про страхове відшкодування, не дотримався вимог пунктів 35.1, 35.2 статті 35 Закону України N 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі: Закон N 1961-IV). Зазначала, що у листі СТДВ «Глобус» від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1, в якому вказувалося про те, що ОСОБА_1 подано заяву про виплату страхового відшкодування, працівниками допущено описку. Заява ОСОБА_1 , від 01.12.2021 подана з пропуском присічного (преклюзивного) річного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (30.04.2018), передбаченого пунктом 37.1.4 ст. 37 Закону N 1961-IV. Пропуск цього строку, відповідно до вимог пункту 37.1.4 ст. 37 Закону N 1961-IV, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Крім цього, зазначає, що ОСОБА_1 не підтвердив своє право користування чи право власності на пошкоджений транспортний засіб, а відтак і право на отримання страхового відшкодування.

Стосовно розміру страхового відшкодування посилалося на те, що у даній справі відповідно до ст. 30 Закону N 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, а його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.

На обґрунтування своїх заперечень проти вказаного позивачем розміру страхового відшкодування, відповідач надав до справи Звіти № 321 та № 321/1 про оцінку автомобіля Fiat Grande Punto держномер НОМЕР_2 , відповідно до яких різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди становить 65 197,64 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 серпня 2023 року, з урахуванням виправлення описки на підставі ухвали цього ж суду від 29.12.2023, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 65 197,64 гривень.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 гривні та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент ДТП ОСОБА_1 був законним користувачем автомобіля «Fiat Grande Punto», номерний знак НОМЕР_2 . Судом враховано, що листом від 17.05.2018 №ЦВ-ЦВ-6283/1 страхова компанія «Глобус» (правонаступником якої є ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група») ОСОБА_1 повідомлено, що ним було подано заяву про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування з приводу пошкодження автомобіля Fiat Grande Punto, реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок події, яка сталася 30.04.2018. З урахуванням змісту цього листа, місцевим судом відхилено посилання відповідача на те, що в листі від 17.05.2018 працівниками страхової компанії допущено описку та твердження відповідача про те, що позивачем пропущено строк на подання заяви про страхове відшкодування.

якщо його ремонт є економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з наданими відповідачем до справи Звітами № 321 та № 321/1 про оцінку автомобіля Fiat Grande Punto держномер НОМЕР_2 , ринкова вартість автомобіля на момент пошкодження складає 142219.76 грн, а ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані становить 77022,12 грн. Вартість відновлювального ремонту вищевказаного транспортного засобу становить 153008,58 грн, тобто перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Виходячи з положень ст. 30 Закону N 1961-IV та вважаючи транспортний засіб фізично знищеним, суд стягнув на користь позивача різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 65 197,64 грн. (142 219,76 77 022,12 = 65 197,64).

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги

На це рішення суду подало апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УСГ». Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що місцевим судом не враховано, що надане позивачем ОСОБА_1 повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 17.05.2018 не є заявою про виплату страхового відшкодування. Вказує, що ОСОБА_1 , у порушення вимог пункт 35.1 статті 35 Закону N 1961-IV, не подав страховику заяву про страхове відшкодування протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Крім того страховику не надано додатків до заяви про страхове відшкодування, які передбачені пунктом 35.2 статті 35 Закону України N 1961-IV. Скаржник зазначає, що у листі СТДВ «Глобус» від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1, в якому вказано про подання ОСОБА_1 заяви про виплату страхового відшкодування, працівниками допущено описку. ОСОБА_1 не подавав заяви про страхове відшкодування, яка б містила майнову вимогу та відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Єдина майнова вимога ОСОБА_1 міститься тільки в заяві від 01.12.2021, якою він направив постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 у справі № 303/2795/18, та одночасно просив виплатити страхове відшкодування. Вказана заява подана 01.12.2021 з пропуском преклюзивного річного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (30.04.2018), передбаченого пунктом 37.1.4 ст. 37 Закону N 1961-IV, який є присічним і поновленню не підлягає. Пропуск цього строку, відповідно до вимог пункту 37.1.4 ст. 37 Закону N 1961-IV є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. При цьому станом на 01.12.2021 строк дії довіреності, якою власник транспортного засобу ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 користуватися транспортним засобом, закінчився 10.05.2019. Вважає, що ОСОБА_1 не підтвердив своє право користування чи право власності на пошкоджений транспортний засіб. Скаржник посилається на те, що розмір витрат на правничу допомогу у сумі 6000 грн є неспівмірним, безпідставним та завищеним.

Позиція інших учасників справи

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Межі розгляду справи та явка учасників справи

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст. 367 ЦПК України).

Представник апелянта в судове засідання не з`явився. Апелянт повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином (а.с.215, 219). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Колегія суддів, зважаючи на те, що позиція ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» була викладена у заявах по суті справи (відзиві на позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив) та у апеляційній скарзі, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності представника апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Застосовані норми права

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Відповідно до статті 33 Закону № 1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону № 1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин, і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема, в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин (див. пункт 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі: Закон №85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону № 85/96-ВР.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону № 85/96-ВР в Україні одним із видів обов`язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

У Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон № 1961-IV як спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».

За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися:

а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують;

г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Згідно п. 35.2 ст. 35 Закону № 1961-IV до заяви додаються:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Особа, якій подається заява про страхове відшкодування, зобов`язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника зобов`язана ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди (п. 35.3 ст. 35 Закону № 1961-IV).

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).

Немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі (див. пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17).

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності (пункт 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17).

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Фактичні обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30.04.2018 о 12 год. 35 хв. ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки ГАЗ-2752, номерний знак НОМЕР_1 , перед зміною напрямку руху не впевнився в безпеці руху та допустив зіткнення з транспортним засобом марки Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 10.1, 10.3 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 у справі № 303/2795/18, що набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 124 КУпАП. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23.11.2021 апеляційну скаргу захисника адвоката Качайла А.І. в інтересах ОСОБА_2 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 повернуто захиснику (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101274622).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 стосовно автомобіля ГАЗ, номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована за полісом № АК 4388148 від 24.06.2017 у ТДВ «СТДВ «Глобус», правонаступником якої є ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» (а.с. 11).

17.05.2018 у СТДВ «Глобус» зареєстровано за № ЦВ-ЦВ-6283 повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 30.04.2018 (а.с. 37).

Відповідно до наявного у справі повідомлення ТДВ «СТДВ «Глобус» від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1, яке вручено особисто ОСОБА_1 , останнім було подано до ТДВ «СТДВ «Глобус» заяву про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування з приводу пошкодження автомобіля Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок події яка сталася 30.04.2018 (а.с. 58).

Водночас у цьому повідомленні від 17.05.2018 вказано, що для швидшого врегулювання випадку і прийняття рішення, ОСОБА_1 необхідно надати до ТДВ «СТДВ «Глобус» акт огляду ТЗ, заяву про виплату страхового відшкодування, постанову суду.

Зазначено, що разом із вказаною заявою про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування до ТДВ «СТДВ «Глобус» було подано наступні документи:

довідка поліції про обставини ДТП

довідка поліції про реєстрацію ДТП або копія схеми місця ДТП

копія довіреності

копія ідентифікаційного коду третьої особи

копія паспорту третьої особи

копія полісу ОЦПВВНТЗ третьої особи

копія посвідчення водія третьої особи

копія протоколу про адміністративне правопорушення

копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу третьої особи

повідомлення про ДТП

пояснення про обставини події.

Посилання відповідача на те, що повідомлення про ДТП (про страховий випадок) не є заявою про виплату страхового відшкодування є недоречним, оскільки очевидним є суть та різниця таких документів, яка визначена Законом № 1961-IV.

Натомість за обставинами даної справи ТДВ «СТДВ «Глобус» (правонаступником якої є ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група») за точним змістом повідомлення від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1 визнало ту обставину, що до ТДВ «СТДВ «Глобус» було подано заяву ОСОБА_1 про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування, а серед вищевказаного переліку документів до заяви окремим додатком було надано повідомлення про ДТП, встановленого МТСБУ зразка (а.с. 57).

Колегія суддів, враховуючи обов`язок страховика надавати консультаційну допомогу заявнику при складенні заяви про страхове відшкодування (який встановлений вимогами пункту 35.3 статті 35 Закону № 1961-IV), приймає до уваги те, що у повідомленні ТДВ «СТДВ «Глобус» від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1, яке видано особисто ОСОБА_1 після отримання ТДВ «СТДВ «Глобус» повідомлення про ДТП, відсутні дані про роз`яснення ОСОБА_1 порядку, строків та необхідності подання додатково окремої заяви про страхове відшкодування та переліку додатків передбачених пунктом 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV.

Апеляційний суд оцінює наведене у сукупності за стандартом більшої переконливості, за яким робить висновок про існування стверджуваної обставини щодо подання ОСОБА_1 станом на 17.05.2018 заяви про виплату страхового відшкодування, що з урахуванням поданих до справи доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Судова колегія зауважує, що вищевказаний перелік доданих документів до заяви ОСОБА_1 про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування є саме передбаченими пунктом 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV додатками до заяви про страхове відшкодування. Закон № 1961-IV не передбачає необхідності подання такого переліку документів при поданні повідомлення про настання ДТП.

Відповідачем на спростування доводів позивача та визнаних ТДВ «СТДВ «Глобус» обставин (щодо подання ОСОБА_1 заяви про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування), не надано до справи заяву ОСОБА_1 про настання страхового випадку з метою підтвердження її іншого змісту, зокрема відсутності прохання виплатити страхове відшкодування.

Відтак посилання відповідача на те, що у повідомленні ТДВ «СТДВ «Глобус» від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1 було допущено описку (без конкретизації в чому саме полягає така описка) є необґрунтованим, голослівним та бездоказовим.

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 серед переліку документів до заяви про страхове відшкодування не було додано відомостей про банківські реквізити заявника є необґрунтованим, оскільки за вимогами пункту 35.2 статті 35 Закону № 1961-IV такі відомості про банківські реквізити подаються заявником за їх наявності (альтернативно).

18.05.2018 складено акт огляду колісного транспортного засобу автомобіля Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 , із зазначенням деталей та опису пошкоджень (а.с. 60-61).

03.09.2018 на замовлення ТДВ «СТДВ «Глобус» суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Екліс» складено звіт № 321 про оцінку автомобіля Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 , з метою визначення вартості матеріального збитку (а.с. 63-85). Відповідно до вказаного звіту матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП складає 142 219,76 грн.

18.09.2018 на замовлення ТДВ «СТДВ «Глобус» суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Екліс» складено звіт № 321/1 про оцінку автомобіля Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 , з метою визначення ринкової вартості цього автомобіля в пошкодженому стані (а.с. 86-97). Відповідно до вказаного звіту ринкова вартість автомобіля Fiat Grande Punto, номерний знак НОМЕР_2 , в пошкодженому стані складає 77 022.12 грн.

10.10.2018 ТДВ «СТДВ «Глобус» направляло до апеляційного суду листа № Цв-Цв-6283/2, у якому просило надати копію постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 (а.с. 12).

26.11.2018 Закарпатським апеляційним судом винесено постанову у справі № 303/2795/18, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.09.2018, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП щодо ОСОБА_2 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення скасовано, а протокол про адміністративне правопорушення повернуто органу, що його надіслав для належного оформлення.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 у справі № 303/2795/18 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 124 КУпАП. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23.11.2021 апеляційну скаргу адвоката Качайла А.І. в інтересах ОСОБА_2 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 повернуто захиснику (https://reyestr.court.gov.ua/Review/101274622).

13.04.2021 внесено запис про припинення юридичної особи ТДВ «СТДВ «Глобус» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Правонаступником ТДВ «СТДВ «Глобус» є ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група».

Згідно заяви від 01.12.2021 ОСОБА_1 направив до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» копію постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 у справі № 303/2795/18 (а.с. 59).

Колегія суддів враховує ту обставину, що справа № 303/2795/18 про адміністративне правопорушення розглядалася неодноразово судами різних інстанцій, і копію постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.10.2020 було направлено ОСОБА_1 страховику без зволікань після набрання нею законної сили, тобто після винесення постанови Закарпатського апеляційного суду від 23.11.2021.

ОСОБА_1 не мав об`єктивної можливості надати страховику швидше копію постанови суду, що набрала законної сили.

Одночасно у заяві від 01.12.2021 ОСОБА_1 вказав прохання виплатити страхове відшкодування (а.с. 59).

12.03.2022 позивачем ОСОБА_1 отримано від ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» листа від 14.02.2022 № ДКЦВ 25248/1, в якому повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що позивач не подав заяву про страхове відшкодування у строк протягом одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, на підставі ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду поведінку та добросовісне виконання обов`язків ОСОБА_1 , який своєчасно повідомив ТДВ «СТДВ «Глобус» про настання ДТП, впродовж визначених строків звертався до страховика, здійснював власне волевиявлення, спрямоване на одержання компенсації, встановленої обставини подання заяви ОСОБА_1 про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування, колегія суддів з урахуванням позиції моральності підходить до оцінки поведінки правонаступника ТДВ «СТДВ «Глобус» ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», котра як страховик після повідомлення про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування, зобов`язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви про страхове відшкодування, однак у даній справі, усупереч засвідченого наміру ОСОБА_1 отримати виплату страхового відшкодування, заперечує обставину волевиявлення ОСОБА_1 на отримання страхового відшкодування, не зважаючи на вчинену послідовність дій обох сторін спірних правовідносин, зібраного переліку доказів стосовно страхового випадку, часу складання документів, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Іншими словами, відсутність у позивача належним чином оформлених первинних документів, які би підтверджували зміст заяви про виплату страхового відшкодування (отримання яких станом на 17.05.2018 визнано ТДВ «СТДВ «Глобус») не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача, шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування заявленого аргументу, зокрема проти визнаної ТДВ «СТДВ «Глобус» у повідомленні від 17.05.2018 № ЦВ-ЦВ-6283/1 обставини, що цьому товариству станом на 17.05.2018 було подано заяву ОСОБА_1 про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування (зокрема, надання відповідачем доказів на спростування аргументів позивача, підтвердження змісту заяви від 17.05.2018 про настання страхового випадку і виплату страхового відшкодування).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи викладені обставини справи і наведені норми законодавства, що врегульовують спірні правовідносини сторін, апеляційний суд надає перевагу доводам позивача, наведеним у позовній заяві та інших заявах по суті справи, надані ним докази в сукупності на підтвердження своїх доводів визнає більш вірогідними, ніж докази надані відповідачем на підтвердження наведених ним обставин.

За таких обставин, судова колегія погоджується із висновками місцевого суду про те, що відповідач необґрунтовано відмовив у виплаті позивачу страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV, а позивачем доведено, що він до закінчення строків, установлених пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV, подав до ТДВ «СТДВ «Глобус» (правонаступником якого є ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група») заяву, в якій він здійснив відповідне волевиявлення на виплату страхового відшкодування.

Стосовно доводів скаржника про відсутність у позивача права володіння пошкодженим транспортним засобом, слід зазначити наступне.

Апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 № 147/66/17 зазначила, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (див. висновок Верховного Суду України в постанові від 03.12.2014 у справі N 6-183цс14, постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 № 147/66/17).

З огляду на вказане апеляційний суд вважає, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом, належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи.

Аналогічного висновку дійшли Верховний Суд у постановах від 07.11.2018 у справі N 200/21325/15-ц, від 03.04.2019 у справі N 299/2811/16-ц, від 17.10.2019 у справі N 300/193/17, від 27.11.2019 у справі N 607/3007/16-ц, Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі N 6-183цс14, і така практика є сталою.

Стосовно розміру стягнутого місцевим судом страхового відшкодування слід зазначити, що відповідно до статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Згідно з наданими відповідачем до справи Звітами № 321 та № 321/1 про оцінку автомобіля Fiat Grande Punto держномер НОМЕР_2 , ринкова вартість автомобіля на момент пошкодження складає 142219.76 грн, а ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані становить 77022,12 грн. Вартість відновлювального ремонту вищевказаного транспортного засобу становить 153008,58 грн, тобто перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 65 197,64 грн. (142 219,76 77 022,12 = 65 197,64).

В апеляційній скарзі ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» не оспорює правильності визначеного місцевим судом розміру страхового відшкодування.

Стосовно доводів скаржника про те, що стягнутий місцевим судом розмір витрат на правничу допомогу у сумі 6000 грн є неспівмірним, безпідставним та завищеним, слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Задовольняючи заяву позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, місцевий суд, вважав, що ним надано належні, допустимі, достатні та достовірні докази щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).

Наявність договірних відносин між адвокатом Михалківим Б.С. та позивачем ОСОБА_1 підтверджується договором про надання правової допомоги від 01.04.2022 (а.с. 119). У матеріалах справи міститься заява про стягнення витрат на правничу допомогу (а.с. 114-116), акт-розрахунок від 05.07.2022 із переліком наданих адвокатом послуг та часом, витраченим адвокатом на їх виконання, квитанція до прибуткового касового ордера від 05.07.2022 про сплату 6000 грн (а.с. 117-118).

Відповідач у заяві, поданій до суду 19.07.2022, просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. Посилався на те, що дана справа є нескладною, обсяг наданих послуг адвоката є незначним, розмір витрат є завищеним, позовна заява та заява про стягнення витрат на правничу допомогу підписана позивачем, а не адвокатом (а.с. 136-137).

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач довів надання йому зазначених послуг адвокатом, беручи до уваги вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України та те, що відповідач не довів неспівмірність таких витрат, суд першої інстанції з урахуванням принципу розумності та справедливості дійшов правильного висновку, що витрати на правничу допомогу мають бути відшкодовані відповідачем.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, висновки суду відповідають таким обставинам справи та нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судом розглянуто справу з додержанням норм процесуального права. Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Українська страхова група залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2024 року.

Головуюча:

Судді: