КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/112/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року у складі судді Лукач О.П.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук Ольга Борисівна, приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак Олександр Анатолійович про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просила:

- визнати недійсним договір дарування частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 липня 2020 року, та посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б., зареєстрований за №1637;

- судові витрати, пов`язані з розглядом справи, просить покласти на відповідачів, навівши попередній розрахунок згідно якого: 992 грн 40 коп - судовий збір, 50 000 грн - витрати на правову (правничу) допомогу.

Позов обґрунтовано тим, що позивачці - ОСОБА_1 , на праві власності належала частина квартири АДРЕСА_1 . Інша частина вказаної квартири належала її чоловікові - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка з 11 листопада 1999 року зареєстрована та по даний час проживає у вказаній квартирі, проте, в силу свого віку (ІНФОРМАЦІЯ_3 вона почала потребувати стороннього догляду. Як зазначено у позові, син позивача - ОСОБА_6 , проживаючи в одному місті з нею, допомагав їй по господарству, купував продукти харчування, ліки, тощо. Та, враховуючи, що частина квартири, що залишилась після смерті чоловіка, та відповідно батька їхнього сина - ОСОБА_6 , перейшла у спадок останньому, вона з сином домовились про те, що укладуть договір довічного утримання, так як зробила у свій час її сестра, відповідно до якого, у разі її смерті квартира залишиться синові, натомість, до дня її смерті, він буде її доглядати.

У липні 2020 року, позивачка із сином відвідали приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., де уклали відповідний договір. Однак, не маючи будь-яких причин не довіряти своєму синові, а також в силу свого віку та юридичної необізнаності, текст договору позивач не читала, вважаючи, що у даному договорі передбачені усі права і обов`язки щодо довічного утримання та догляду, про які вони із сином домовились.

Після укладення договору, позивачка продовжувала проживати за зазначеною адресою за місцем своєї реєстрації, та живе за цією ж адресою, сплачуючи усі комунальні платежі особисто по особовим рахункам, відповідно до укладених договорів щодо надання комунальних послуг, які укладені ще за життя з її покійним чоловіком ОСОБА_5 та з нею.

Позивачка зазначає, що будь-яких сумнівів, що квартира належала, належить та продовжує належати саме їй, у неї не викликало.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивачки - ОСОБА_6 . У зв`язку з пережитим стресом, стан її здоров`я погіршився, тому без сторонньої допомоги вона вже не могла обходитись. До позивачки переїхала її донька, яка почала проживати з нею у одній квартирі, та допомагати по господарству.

Оскільки у позивачки залишилась єдина дочка, крім того вона дбайливо ставиться до неї та доглядає її, позивачка вирішила укласти договір довічного утримання з нею, як попередньо робила це з сином, та хотіла, щоб частина квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу, після її смерті залишилась у користуванні доньки.

Звернувшись до нотаріуса за консультацією з приводу укладення договору довічного утримання, позивачку повідомили, що вона не є власником квартири, та частина квартири, яка належала їй на праві власності, перейшла у власність її покійного сина на підставі договору дарування, укладеного 29 липня 2020 року, та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б.

Позивачка зазначає, що вказана квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона проживає, та яка є єдиним її місцем проживання, з поміж іншого, увійшла до складу спадщини, що залишилась після смерті сина, а спадкоємцями за законом першої черги на майно сина є його дружина - ОСОБА_2 та діти від першого шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На звернення позивачки до відповідачів про вирішення спірного питання щодо квартири, в якій вона проживає, зокрема, відповідачка ОСОБА_2 повідомила, що будь-яких розмов щодо цього вона вести не бажає і все майно, що залишилось після смерті її чоловіка (сина позивачки) перейде їй у спадок.

Позивачка вважає, що, при укладенні договору, син, переслідував свою мету - приховати дійсний правочин про довічне утримання з невідомих для неї причин, при цьому, вона вважала, що підписувала не договір дарування, а договір довічного утримання, умови якого вони з сином обговорювали напередодні укладання такого договору, а тому підписаний ними правочин слід вважати удаваним. Поряд з цим, той факт, що позивачка мала намір залишити вказану частку нерухомості у власність іншій особі (в даному випадку сину) виключно після своєї смерті, а не за життя, підтверджується складеним нею та посвідченим ще в 2005 році заповітом.

Звертаючись до суду із позовом про визнання договору дарування частини квартири, позивачка просить врахувати, що вона є особою похилого віку, та вчинила договір дарування своєї квартири, яка є для неї єдиним житлом, під впливом помилки, вважаючи, що з сином укладає договір довічного утримання.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в липні 2020 року, позивачка із сином відвідали приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., де уклали договір. Однак, не маючи будь-яких причин не довіряти своєму синові, а також в силу свого віку та юридичної необізнаності, текст договору позивач не читала, вважаючи, що у даному договорі передбачені усі права і обов`язки щодо довічного утримання та догляду, про які вони із сином домовились.

Зазначає, що після укладення договору, позивачка продовжила проживати за зазначеною адресою за місцем своєї реєстрації та за нею мешкає і по сьогоднішній день. Згодом син позивачки захворів та помер - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилається на те, що оскільки у позивачки залишилась єдина дочка, крім того вона дбайливо ставиться до неї та доглядає її, позивачка вирішила укласти договір довічного утримання з нею, як попередньо робила це з сином, та хотіла, щоб частина квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу, після її смерті залишилась у користуванні рідної людини - доньки.

Вказано, що звернувшись до нотаріуса за консультацією з приводу укладення договору довічного утримання, позивачці повідомили, що вона не є власником квартири, та частина квартири, яка належала їй на праві власності, перейшла у власність її покійного сина на підставі договору дарування, укладеного 29 липня 2020 року, та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б.

Зазначає, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті цього договору, а й за такими обставинами як вік позивачки, її стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді та сторонній допомозі; наявність у позивачки спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачкою проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Звертає увагу суду на те, що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним договором дарування. Під час укладення даного правочину, позивачка діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що складає договір довічного утримання.

Вважає, що судом першої інстанції не встановлено фактичних обставин справи, що мають значення для справи.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Зі справи убачається, що 29 липня 2020 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдарований) уклали Договір дарування частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , щонотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б. та зареєстровано у реєстрі за № 1637 (а.с. 48-51 т.1).

Пунктом 3.6 Договору ОСОБА_1 та ОСОБА_6 попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного так і морального. Сторони договору взаємно ствердили один одному та всім зацікавленим у тому особам, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, волевиявлення сторін є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони підтвердили, що вони не обмежені в праві укладати правочини, вони не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, вільно володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням визначеним ними умов та умов, що є обов`язковими, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений, підписання ними цього договору є підтвердженням відсутності взаємних претензій щодо якісного стану квартири

Відповідно до п. 5 Договір вступає в силу після підписання його сторонами та нотаріального посвідчення. Сторони, домовились, що передача Дарувальником та прийняття Обдаровуваним вказаної в цьому Договорі однієї другої частки квартири, вважається здійсненою в момент нотаріального посвідчення цього Договору. Під передачею однієї другої частки квартири за цим договором слід вважати передачу даного договору дарування Обдаровуваному. Передача Дарувальником та прийняття Обдаровуваним примірника цього договору Дарування свідчить про те, що передача однієї другої частки квартири відбулась. Право власності на одну другу частку квартири, що є предметом цього договору, згідно ст. 722 Цивільного кодексу України, виникає у Обдаровуваного з моменту прийняття ним дарунку, тобто після одержання Обдаровуваним документа, що посвідчує право власності на одну другу частку квартири та згідно ст. 334 Цивільного кодексу України з моменту його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Підпункт 6.2 пункту 6 Договору наявність підписів на цьому договорі свідчить про те, що дарунок передано Дарувальником у власність Обдаровуваного, і дарунок прийнято Обдаровуваним у власність від Дарувальника

Згідно із підпунктами 6.4 та 6.5 пункту 6 Договору, в присутності нотаріуса Дарувальник передає Обдаровуваному договір дарування однієї другої частки квартири. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу однієї другої частки квартири Обдаровуваному . Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру явного та удаваного правочину.

У день укладення договору дарування 29 липня 2020 року позивачка до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. подала заяву у якій просить посвідчити договір дарування належної їй на праві власності частки квартири на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4. Наслідки договору дарування частки квартири їй нотаріусом роз`яснено та їй зрозуміло, що право власності на вище вказану частку квартири переходить до ОСОБА_6 з моменту підписання договору дарування та реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і вона втрачає право власності на це майно (а.с. 163 т.1).

Окрім в кінці вказаної заяви ОСОБА_1 міститься власноручно написане - "текст даної заяви мною прочитаний, мені зрозумілий і вищевказаний договір дарування відповідає моїй волі".

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 2001 року квартира АДРЕСА_1 , належала на праві власності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та члену його сім`ї - ОСОБА_1 (а.с. 153 т.1).

У липні та серпні 2009 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 та ОСОБА_1 по частці за кожним (а.с. 164-165 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у Італійській республіці, провінція Реджо-нель-Емілія, помер ОСОБА_6 - син позивача та сторона Договору, що оспорюється (а.с. 45-47, 129-131 т.1).

Як убачається із матеріалів спадкової справи № 35/2022, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , на випадок його смерті ним був складений заповіт згідно якого все його майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті і на що він по закону буде мати право, заповів дружині - ОСОБА_2 (а.с. 127 т.1).

12 грудня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостака О.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 , зазначивши також про наявність спадкоємців першої черги: ОСОБА_1 - мати померлого, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - синів померлого (а.с. 124 т. 1).

24 серпня 2022 року до приватного нотаріуса надійшли заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 11 серпня 2022 року про прийняття спадщини після смерті померлого батька ОСОБА_6 (а.с. 143, 144 т.1), а 22 вересня 2022 року - заява ОСОБА_1 від 16 вересня 2022 року (а.с. 150 т.1).

Крім того з матеріалами справи підтверджується, що позивачка зареєстрована у квартирі и АДРЕСА_1 , з 11 листопада 1999 року (а.с. 21 т.1).

У спірній квартирі також був зареєстрований син позивачки ОСОБА_6 та зареєстрований онук ОСОБА_4 (а.с. 41, 52, 157-158, 160 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з підстав його недоведеності та дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_1 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України.

З таким висновками районного суду апеляційна інстанція погоджується в повній мірі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Похилий вік та стан здоров`я позивача не свідчать, що вона неправильно сприйняла фактичні обставини оспорюваного правочину.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 714/610/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20) від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 провадження № 61-20436св21).

У справі, що переглядається судом першої інстанції не було встановлено, що під час підписання спірного договору з померлим сином відносно ОСОБА_1 вчинялися активні дії спрямованні на змушення підписати вище вказаний правочин, або повідомлення обставин, які мають істотне значення для справи, а також позивачкою не було подано доказів того, що нотаріусом Левчук О.Б. були вчиненні пасивні дії тобто, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.

Так суд першої інстанції при розгляді вказаної справи опитав приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., яка посвідчувала оспорюваний договір як свідка у справі попередивши про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів з підстав посвідчення вказаного правочину та не встановив дій спрямованих на вчинення обману при посвідченні вище вказаного правочину.

Приватний нотаріус стверджувала, що у неї не було жодних сумнівів, що дарувальниця мала намір подарувати частку квартиру, при цьому вона наполягала на даруванні і при наявності найменшого сумніву, вона б відмовила у посвідченні договору. Також вказувала, що роз`яснювала про договір дарування і про договір довічного утримання, а також, що є і спадковий договір, але клієнт наполягала на укладанні саме договору дарування.

Водночас, позивачкою не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) та остання не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, та не довела належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти її справжньої волі, застосування невигідних умов.

На виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором. Договір між сторонами був укладений в належній формі та між сторонами досягнуто усіх істотних умов та на його виконання передано частку майна.

Як вбачається з оспорюваного договору при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення свої дій, перебувавали при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачі, як спадкоємці померлого ОСОБА_6 порушили її права, не надано.

За вказаних обстави доводи про те, що при укладенні договору, син, переслідував свою мету - приховати дійсний правочин про довічне утримання з невідомих для неї причин, при цьому, вона вважала, що підписувала не договір дарування, а договір довічного утримання є безпідставними та спростовуються встановленими судом доказами.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачка є особою похилого віку, та вчинила договір дарування своєї квартири, яка є для неї єдиним житлом, під впливом помилки, вважаючи, що з сином укладає договір довічного утримання, ретельно перевірялися судом першої інстанції, вони отримали належну оцінку у рішенні й обґрунтовано визнані безпідставними.

29 липня 2020 року позивачка подала до приватного нотаріуса Левчук О.Б. заяву у якій просить посвідчити договір дарування належної їй на праві власності частки квартири на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4. Наслідки договору дарування частки квартири їй нотаріусом роз`яснено та їй зрозуміло, що право власності на вище вказану частку квартири переходить до ОСОБА_6 з моменту підписання договору дарування та реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і вона втрачає право власності на це майно та вкінці заяви власноручно зазначила: - "текст даної заяви мною прочитаний, мені зрозумілий і вищевказаний договір дарування відповідає моїй волі" (а.с. 163 т.1).

Отже, у заяві позивачка власноруч вказала про укладення нею на користь сина договору дарування нерухомого майна, а не іншого правочину.

Про те, що позивачка була в належному стані для посвідчення договору й не скаржилася на стан здоров`я та неможливість прочитати зміст документів зазначила в судовому засіданні допитана судом приватний нотаріус Левчук О.Б., яка посвідчувала оспорюваний договір. Також нотаріус указала, що ОСОБА_1 після роз`яснень нею, приватним нотаріусом наслідків вчинення договорів дарування та довічного утримання наполягала на укладенні саме договору дарування.

Не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи й твердження позивачки про її незадовільний стан здоров`я на час укладення правочину, що потребував стороннього догляду, остільки вони спростовуються як поясненнями приватного нотаріуса, так і відсутністю у справі належних та безспірних доказів на підтвердження захворювань, які могли б вплинути на наслідки прийнятого позивачкою свідомого рішення про відчуження нерухомого майна шляхом його дарування на користь померлого.

Доводи апеляційної скарги скаржниці про те, що вона продовжила проживати у спірній квартирі й сплачувала комунальні послуги не впливають на суть вирішення вказаного спору та не є підставою для визнання договору дарування 1/2 квартири недійсною з підстав зазначених у поові.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: