Провадження № 2/161/4813/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

01.10.2024 року позивач ТзОВ «Коллект Центр» через свого представника звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики. Свій позов мотивує тим, що 07.04.2021 року між ТзОВ «1БАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 1988443, за умовами якого відповідачка отримала у позику грошові кошти в розмірі 4700 грн., які зобов`язалася повернути та сплатити відсотки за користування ними. Також, 08.08.2021 року між ТзОВ «1БАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики № 625731, за умовами якого відповідачка отримала у позику грошові кошти в розмірі 2000 грн., які зобов`язалася повернути та сплатити відсотки за користування ними. На підставі Договору факторингу, укладеного 25.01.2022 року між ТзОВ «1БАНК» та ТзОВ «Вердикт Капітал», а також Договору відступлення прав вимоги № 10-01/2023, укладеного 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр», позивач набув права майнової вимоги за Договором позики № 625731 від 08.08.2021 року, розмір заборгованості позичальника за яким становить 6393,33 грн. з яких: 2000 грн. заборгованість по тілу кредиту, 4356,40 грн. заборгованість по відсотках, а також нараховані інфляційні втрати в розмірі 32 грн. та 3 % річних в сумі 4,93 грн. Крім того, на підставі Договору факторингу, укладеного 27.01.2022 року між ТзОВ «1БАНК» та ТзОВ «Вердикт Капітал», а також Договору відступлення прав вимоги № 10-01/2023, укладеного 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр», позивач набув права майнової вимоги за Договором позики № 1988443 від 07.04.2021 року, розмір заборгованості позичальника за яким становить 11728,50 грн. з яких: 4700 грн. заборгованість по тілу кредиту, 6942,49 грн. заборгованість по відсотках, а також нараховані інфляційні втрати в розмірі 75,20 грн. та 3 % річних в сумі 10,81 грн. Всупереч умовам вищевказаних договорів позики відповідач свої боргові зобов`язання не виконує. Враховуючи наведене, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Коллект Центр» суму заборгованості в розмірі 18121,83 грн., а також понесені судові витрати по справі, з яких: 2422,40 грн. судовий збір, 9000 грн. витрати на правничу допомогу.

06.11.2024 року відповідачкою ОСОБА_1 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що строк дії як Договору позики № 1988443 від 07.04.2021 року, так і Договору позики № 625731 від 08.08.2021 року становив 30 календарних дні, а тому нарахування процентів було можливо виключно протягом вказаного строку. З огляду на наведене, позовні вимоги вона визнає частково та вважає, що вони підлягають задоволенню в наступній частині: стягнення з неї 10828,84 грн. заборгованості, яка складається з наступного: заборгованість за договором позики № 625731 від 08.08.2021 року в сумі 3236,93 грн. з яких: 2000 грн. тіло кредиту; 1200 грн. відсотки за користування кредитом; 32 грн. інфляційні втрати; 4,93 грн. 3 % річних; заборгованість за договором позики № 1988443 від 07.04.2021 року в сумі 7591,91 грн. з яких: 4700 грн. тіло кредиту; 2805,90 грн. відсотки за користування кредитом; 75,20 грн. інфляційні втрати; 10,81 грн. 3 % річних. Також вважає, що сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною предмету позову, виконаним роботам, а відтак підлягає зменшенню (а.с. 85-87).

20.11.2024 року від представника позивача надійшла до суду відповідь на вищевказаний відзив. Свої доводи остання мотивує тим, що п. 6.5 Правил надання грошових коштів у позику ТзОВ «1БАНК», які є складовою кожного із договір позики, стягнення заборгованості за якими є предметом даного спору, передбачає нарахування відсотків за користування позикою протягом 90 календарних днів, а доводи про інше не заслуговують на увагу (а.с. 99-102).

В судове засідання представник позивача не з`явилася, у своєму позові просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 6).

Відповідач та її представник у судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день, час, місце слухання справи повідомлені належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

З огляду на наявні у справі матеріали та враховуючи те, що відповідачка скористалася своїм правом щодо надання відзиву, суд вважає за можливе вирішити справ по суті за відсутності сторін.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07.04.2021 року між ТзОВ «1БАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 1988443, за умовами якого відповідач отримала у позику кошти в розмірі 4700 грн., на строк 30 днів, із базовою процентною ставкою 1,99 % в день (фіксована). Підписавши вказаний правочин відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена із Правилами надання грошових коштів у позику (на умовах повернення возики в кінці строку позики), які розміщені на сайті. У вказаному правочині також містяться положення за якими: датою повернення позики (останній день) є 07.05.2021 року; знижена процентна ставка 1,19 % в день; процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) 2,70 % в день; орієнтовна реальна річна процентна ставка 434,35 %; орієнтовна загальна вартість позики 6377,90 грн.

До вищевказаного Договору позики № 1988443 від 07.04.2021 року долучено Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення возики в кінці строку позики), затвердженні рішенням Загальних зборів учасників ТзОВ «1БАНК» Протокол № 11/02/2021 від 11.02.2021 року.

Також, 08.08.2021 року між ТзОВ «1БАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір позики (з фіксованою диференційованою процентною ставкою) № 625731, за умовами якого відповідач отримала у позику кошти в розмірі 2000 грн., на строк 30 днів, із базовою процентною ставкою 2,00 % в день (фіксована), на рахування якої здійснюється із другого дня користування позикою. Підписавши вказаний правочин відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена із Правилами надання грошових коштів у позику (на умовах повернення возики в кінці строку позики), які розміщені на сайті. У вказаному правочині також містяться положення за якими: датою повернення позики (останній день) є 07.09.2021 року; процентна ставка за перший день користування позикою 29,71 %; знижена процентна ставка з другого дня користування позикою до дати повернення 0,01 % в день; процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) 2,70 % в день; пеня 2,70 % в день; орієнтовна реальна річна процентна ставка 2333,94 %; орієнтовна загальна вартість позики 2600 грн.

До вищевказаного Договору позики № 625731 від 08.08.2021 року долучено Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення возики в кінці строку позики), затвердженні рішенням Загальних зборів учасників ТзОВ «1БАНК» Протокол № 29/07/2021 від 29.07.2021 року.

Уклавши кредитний договір, сторони взяли на себе відповідні зобов`язання.

На підставі Договору факторингу, укладеного 25.01.2022 року між ТзОВ «1БАНК» та ТзОВ «Вердикт Капітал», а також Договору відступлення прав вимоги № 10-01/2023, укладеного 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр», позивач набув права майнової вимоги за Договором позики № 625731 від 08.08.2021 року.

Крім того, на підставі Договору факторингу, укладеного 27.01.2022 року між ТзОВ «1БАНК» та ТзОВ «Вердикт Капітал», а також Договору відступлення прав вимоги № 10-01/2023, укладеного 10.01.2023 року між ТзОВ «Вердикт Капітал» та ТзОВ «Коллект Центр», позивач набув права майнової вимоги за Договором позики № 1988443 від 07.04.2021 року.

Всупереч умовам Договору позики № 1988443 від 07.04.2021 року та Договору позики № 625731 від 08.08.2021 року відповідач свої боргові зобов`язання не виконувала належним чином, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за даними правочинами.

Вищевказані обставини, а також наявність правовідносин з приводу укладення договорів позики стороною відповідача не оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість не погашає.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 1 ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При укладенні кредитного договору, беручи на себе певні зобов`язання, сторони повинні були чітко усвідомлювати та враховувати всі ризики, що пов`язані за таким договорами.

Суд встановив, що між сторонами існують цивільні правовідносини. У зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язання по договорах позики за яким позикодавець виконав умови договорів повністю і своєчасно, а позичальник порушив умови правочинів, порушено майнові права ТзОВ «Коллект Центр».

Зі змісту позовної заяви ТзОВ «Коллект Центр» та долучених на обґрунтування заявлених вимог розрахунків слідує, що сума заборгованості за Договором позики № 1988443 від 07.04.2021 року та Договором позики № 625731 від 08.08.2021 року, яка існує у ОСОБА_1 станом на дату звернення з даним позовом становить:

за Договором позики № 625731 від 08.08.2021 року за період з 08.08.2021 по 25.01.2022 року 6393,33 грн. з яких: 2000 грн. заборгованість по тілу кредиту, 4356,40 грн. заборгованість по відсотках, а також нараховані інфляційні втрати в розмірі 32 грн. та 3 % річних в сумі 4,93 грн.; за Договором позики № 1988443 від 07.04.2021 року за період з 07.04.2021 року по 19.10.2021 року 11728,50 грн. з яких: 4700 грн. заборгованість по тілу кредиту, 6942,49 грн. заборгованість по відсотках, а також нараховані інфляційні втрати в розмірі 75,20 грн. та 3 % річних в сумі 10,81 грн.

За перечуючи щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог відповідачка посилається на те, що нарахування процентів по кожному зі спірних правочинів здійснено після завершення строку кредитування.

Надаючи правову оцінку вищевказаним аргументам суд зазначає таке.

Як встановлено судом, як Договір позики № 1988443 від 07.04.2021 року, так і Договір позики № 625731 від 08.08.2021 року були укладені зі строком їх дії протягом 30 календарних днів. Зміст жодного з вказаних правочинів не передбачає можливості пролонгації строку їх дії.

Можливість нарахування відсотків та пролонгація строку дії правочину передбачена Правилами надання грошових коштів у позику ТзОВ «1БАНК», які є складовою кожного із договір позики, передбачає нарахування відсотків за користування позикою протягом 90 календарних днів, а також необхідність вчинення комплексу дій для пролонгації зобов`язальних строків.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 на момент підписання кожного із договорів було ознайомлено саме з тими редакціями Правилами надання грошових коштів у позику ТзОВ «1БАНК», які долучені до матеріалів справи, оскільки жоден із долучених екземплярів не містить будь-якого роду підпису відповідачки.

З огляду на наведене, суд також вважає незрозумілими та неоднозначними положення, які стосуються нарахування процентів та штрафних санкцій за порушення виконання боргових зобов`язань, тобто у які періоди та за яких обставин застосовуються знижена процентна ставка, процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною), з яких міркувань визначена орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість позики.

При цьому, такі положення суперечать самим же умовам цих же договорів, якими визначено конкретну, чітку та зрозумілу для споживача базову процентну ставку (фіксовану) за кожен день користування позикою, а також кінцевий строк її повернення, в межах якого можливе нарахування процентів.

Згідно ст. ст. 11, 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора, щодо неухильного дотримання вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів»

Суд звертає увагу на ту обставину, що незалежно від виконання фінансовою установою вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо надання усієї інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, остання відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону не повинен включати до кредитного договору несправедливих умов під страхом їх недійсності.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Вимога про нарахування та сплату пені, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Такого ж висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/13.

Пунктами 9, 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачем є фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином аналіз вказаних норм є підставою вважати, що споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу, тобто фізичній особі, на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю.

За наведених обставин, фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи недобросовісно та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукала у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для неї умовах, з якими позичальник як споживач, був позбавлений з вини кредитора реальної можливості ознайомитись та оцінити належно.

Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту.

Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року (пункти 9,13,14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.

До аналогічного висновків приходив Верховний суд при розгляді даної категорії справ.

На переконання суду, у розглядуваному випадку до спірних правовідносин підлягають наступні умови правочинів:

за Договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 198844 від 07.04.2021 року строк його дії становить 30 днів, а процентна ставка є фіксованою та нараховується в розмірі 1,99 % за кожен день користування позикою.

за Договором позики (з фіксованою диференційованою процентною ставкою) № 625731 від 08.08.2021 року строк його дії становить 30 днів, а процентна ставка є фіксованою та нараховується в розмірі 2,00 % за кожен день користування позикою.

У свою чергу, інфляційні втрати та 3 % річних підлягають нарахуванню на загальних умовах, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦПК України.

Судом також встановлено та відповідачкою не заперечується, що остання не здійснювала будь-яких платежів на виконання спірних правочинів не здійснювала.

З огляду на наведене, у ОСОБА_1 існує заборгованість перед ТзОВ «Коллект Центр» у наступних розмірах:

за Договором позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 198844 від 07.04.2021 року в сумі 7591,91 грн., з яких: 4700 грн. тіло позики; 2805,9 грн. відсотки за користування позикою («30 днів» х «(4700 грн. х 1.99%)»);

за Договором позики (з фіксованою диференційованою процентною ставкою) № 625731 від 08.08.2021 року в сумі 3236,93 грн., з яких: 2000 грн. тіло позики; 1200 грн. відсотки за користування позикою («30 днів» х «(2000 грн. х 2%)»);.

Вирішуючи питання про стягнення інфляційні втрати та 3 % річних суд враховує, що стороною позивача не було надано жодного обґрунтованого розрахунку їх розмірів, не зазначено за який період такі нараховуються та на яку суму.

Відтак, суд приймає до уваги визнання відповідачкою позову в частині стягнення з неї на користь ТзОВ «Коллект Центр» 32 грн. інфляційних втрат та 4,93 грн. 3 % річних, які нараховані за договором позики № 625731 від 08.08.2021 року, а також 75,20 грн. інфляційних втрат та 10,81 грн. 3 % річних за договором позики № 1988443 від 07.04.2021 року.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ТзОВ «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та, при цьому, приймає до уваги визнання відповідачкою позовних вимог у частині позовних вимог, які задоволені судом.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем до позову додано: Договір про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024 року, укладений між АО «Лігал Ассістанс» та ТзОВ «Колект Центр»; прайс-лист АО «Лігал Ассістанс»; заявку про надання юридичної допомоги № 508 від 05.07.2024 року до договору № 01-07/2024 від 01.07.2024 року, згідно з якою ціна з надання усної консультації з вивчення документів 3000 грн. (2 години вартістю по 1500 грн.), ціна складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду 6000 грн. (2 годин по 3000 грн.); витяг з акту № 1 про надання юридичної допомоги від 05.09.2024 року, згідно з яким загальна вартість наданих послуг складає 9000 грн. (а.с. 58-зворот-63).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд дійшов висновку, що заявлена сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн. є неспівмірною із складністю справи та виконаними роботами.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що представником позивача завищені години, які об`єктивно необхідні для вчинення певного виду правової допомоги як надання усної консультації, так і складання позовної заяви про стягнення боргу.

Судом достовірно встановлено, що АО «Лігал Ассістанс» надає правову допомогу ТзОВ «Колект Центр» на протязі тривалого проміжку часу, заявка щодо позову до ОСОБА_1 значиться за № 508. За договором № 10-01/2023 від 10.01.2023 року ТзОВ «Коллект Центр» набуло права вимоги до понад 100000 боржників.

Суд враховує, що дана категорія справ є поширеною, сама по собі позовна заява є нескладною та не потребує особливих затрат часу на її складання, відсутні посилання на судову практику, що потребувало б додаткового часу на її вивчення. Пакет документів, що доданий до позовної заяви, також є наперед визначеним та не потребує великих зусиль для його зібрання.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат.

Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У справі № 922/3812/19 Верховний Суд зазначив, що суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

Відтак, суд вважає, що обґрунтованим та співмірним в даному випадку є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 4000 грн. понесених витрат на правничу допомогу та 1447,52 грн. судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (10828,84 грн. / 18121,83 грн. х 2422,40 грн.

На підставі ст.ст. 509, 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 77, 81, 137, 141, 247, 259, 263-268, 280, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 10828 (десять тисяч вісімсот двадцять вісім) грн. 84 коп. заборгованості, яка складається з наступного:

заборгованість за договором позики № 625731 від 08.08.2021 року в сумі 3236,93 грн. з яких: 2000 грн. тіло кредиту; 1200 грн. відсотки за користування кредитом; 32 грн. інфляційні втрати; 4,93 грн. 3 % річних;

заборгованість за договором позики № 1988443 від 07.04.2021 року в сумі 7591,91 грн. з яких: 4700 грн. тіло кредиту; 2805,90 грн. відсотки за користування кредитом; 75,20 грн. інфляційні втрати; 10,81 грн. 3 % річних.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1447 (одна тисяча чотириста сорок сім) грн. 52 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», адреса місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306, .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складений 17 грудня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська