Справа № 147/1468/24
Провадження № 2/147/481/24
16 грудня 2024 року с-ще Тростянець
Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Натальчук О.А.,
із секретарем Свистун А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, у приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 5000 грн до закінчення ним навчання або до досягнення сином 23- річного віку.
Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 15.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю. Проти ухвалення заочного рішення не заперечила.
У судове засідання відповідач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем його реєстрації, однак судова повістка повернулася на адресу суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі №10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі №24/260-23/52-б).
Окрім того, факт неотримання відповідачем у справі кореспонденції, яка направлена судом з дотриманням вимог процесуального закону за належною адресою, суд вважає таким, що зумовлений не об`єктивними причинами, а є наслідком суб`єктивної поведінки відповідача.
Окрім того, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідач був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, призначеного на 16.12.2024 через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що в матеріалах справи наявне підтвердження. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до наступного висновку.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).
Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9).
Згідно з копії рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 24.10.2016, отриманого з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 23 серпня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 40, було розірвано.
Окрім того, 30.11.2016 Тростянецьким районним судом Вінницької області у справі №147/1201/16-ц було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі, що складає 1000 (одна тисяча) грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 26.09.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.
Станом на день подання ОСОБА_1 позову, ОСОБА_5 є повнолітнім. Стягнення аліментів за виконавчим листом у справі №147/1201/16-ц, припинилися.
ОСОБА_6 зареєстрований в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 11.11.2022 (а.с.8).
Довідкою №739 від 06.08.2024, виданою Білоцерківським національним аграрним університетом, підтверджується, що ОСОБА_6 дійсно є студентом 2 курсу ОР «бакалавр» агробіотехнічного факультету денної форми навчання спеціальності «Геодезія та землеустрій». Термін навчання з 01.09.2023 по 30.06.2026 (а.с.17).
Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_6 . Станом на час звернення до суду 13.11.2024 з позовом про стягнення аліментів на повнолітнього сина, що продовжує навчання, останній досяг 18 років та навчається у вищому навчальному закладі.
Окрім того, суд встановив, що між сторонами виник спір щодо невиконання відповідачем його обов`язку як батька утримувати до досягнення двадцяти трьох років свого повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, за умови, що він може надавати матеріальну допомогу.
При вирішенні спору суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Ст. 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
На відміну від правовідносин, щодо сплати аліментів до досягнення дитиною повноліття, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру допомоги слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 20 Постанови від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким стягувати з відповідача на її користь на утримання повнолітнього сина 5000 грн аліментів щомісячно на період навчання останнього.
Разом з тим, позивачка не довела належними доказами, що відповідач має можливість надавати допомогу ОСОБА_1 в тому розмірі, в якому вона просить.
Встановлено, що ОСОБА_6 навчається на денній формі, що позбавляє останнього можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід, у зв`язку з чим він є таким що потребує матеріальної допомоги.
В той же час установлено, що відповідач є працездатним та фізично здоровим, тому може надавати матеріальну допомогу його повнолітній дитині на час його навчання. Доказів протилежного суду не надано.
Позивач відомостей про наявність та розмір свого доходу, наявності у праві власності нерухомого майна не надала, та матеріали справи таких відомостей не містять.
Варто зазначити, що потреба повнолітнього ОСОБА_4 у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням полягає у необхідності його харчування, придбання необхідної літератури, канцелярських предметів, оплаті за проживання, проїзд до місця навчального закладу, тощо.
Проте, в позовній заяві не зазначено вартість таких витрат та не надано суду жодних доказів на підтвердження витрат ОСОБА_1 , пов`язаних саме з навчанням сина.
Сам по собі факт навчання ОСОБА_6 в навчальному закладі не може бути підставою для призначення аліментів у заявленому позивачем розмірі, а має бути визначена потреба у них повнолітньої дитини, що слід довести відповідним чином.
Таким чином, позивачем не обґрунтована потреба сина ОСОБА_6 в матеріальній допомозі у зв`язку із навчанням у визначеному нею у позовній заяві розмірі.
Враховуючи вище досліджені докази, які надані позивачем, суд дійшов висновку, що при визначенні розміру аліментів, необхідно взяти до уваги матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів можливості надавати таку допомогу, також врахувати те, що обов`язок з утримання дитини покладається у рівному обсязі на батьків.
З огляду на викладене, є обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача, оскільки встановлено, що ОСОБА_6 продовжує навчання, працювати не має можливості, оскільки навчається на денній формі навчання, а відповідач є особою працездатного віку.
Тому, враховуючи заявлену вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягує з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 2500 грн. Такий обсяг аліментів буде розумним та не суперечитиме нормам матеріального права, а також буде справедливим балансом між захистом прав відповідача та повнолітньої дитини, яка потребує допомоги свого батька у зв`язку з навчанням.
Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Беручи до уваги, що позовну заяву пред`явлено до суду 13.11.2024, тому суд присуджує аліменти саме з цієї дати. Визначаючи кінцеву дату стягнення аліментів, суд вважає за необхідне визначити її датою закінчення ОСОБА_6 навчання, тобто 30.06.2026. Водночас, суд враховує і можливість продовження отримання ним освіти, а тому вважає за необхідне зазначити, що аліменти підлягають стягненню не більше ніж до досягнення ним 23 років за умови ОСОБА_6 навчання.
Разом з тим, частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Також, позивач просила стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Позивачем до суду подано договір про надання правової допомоги у цивільній справі від 13.11.2024, в якому зазначено, що за послуги, які передбачені даним договором, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 2000 грн; акт прийому-передачі наданих послуг від 13.11.2024; квитанцію від 13.11.2024 на суму 2000 грн.
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Разом з тим, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме на 50 %, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн.
Крім того, у відповідності до вимог ст.141ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн, враховуючи те, що при зверненні до суду ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору на підставі ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст. ст. 182, 191, 192, 198 -200 СК України, ст. ст. 4, 12, 76-83, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-289 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 13.11.2024 і до закінчення ним навчання, тобто до 30.06.2026, але не більше ніж до досягнення ним 23 років за умови продовження навчання.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень витрат за надання професійної правничої допомоги.
В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при поданні позову до суду, в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Повний текст рішення складено 16.12.2024.
Суддя О.А. Натальчук