Провадження №: 2-о/755/766/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про передачу справи за підсудністю

"12" грудня 2024 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Коваленко І.В., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усиновлення дітей, -

в с т а н о в и в:

27.11.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усиновлення дітей, яка згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024 року передана на розгляд судді Коваленко І.В.

Вивчивши матеріали заяви, суд встановив, що справа не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва та підлягає направленню за територіальною підсудністю на розгляд до іншого суду з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За п. 4 ч. 2 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про усиновлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Статтею 310 ЦПК України визначено, що заява про усиновлення дитини або повнолітньої особи, яка не має матері, батька або була позбавлена їхнього піклування, подається до суду за місцем їх проживання.

Звертаючись саме до Дніпровського районного суду міста Києва із заявою про усиновлення дитини, заявник обґрунтовує тим, що діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом з ним та його дружиною ОСОБА_2 , яка є матір`ю вказаних дітей, за однією адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого посилається на Акт обстеження умов проживання №б/н від 14 листопада 2024 року.

На виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України судом зроблено запит до органів реєстрації місця проживання заявника, заінтересованої особи, а також неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про усиновлення яких звернувся з відповідною заявою заявник.

10.12.2024 року, в порядку виконання ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла інформація про те, що зареєстроване місце проживання заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 18.08.2016 року значиться за адресою: АДРЕСА_2 .

10.12.2024 року, в порядку виконання ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла інформація про те, що зареєстроване місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за будь-якою адресою у місті Києві - відсутнє.

10.12.2024 року, в порядку виконання ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з Єдиного державного демографічного реєстру надійшла інформація, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Для вирішення питання підсудності справи про усиновлення дитини місце її проживання необхідно визначати з урахуванням відповідних положень Цивільного і Сімейного кодексів України та інших нормативно-правових актів, які регулюють такі правовідносини.

Водночас цивільний процесуальний закон установлює загальне правило, відповідно до якого позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Виключення з цього правила визначають норми статей 28-30 ЦПК України, проте таких виключень для справ про усиновлення законодавець не передбачив.

Згідно зі ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Під терміном «місце проживання» розуміється - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. (Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»)

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послу регулює Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Згідно ч. 1 ст.3 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», д екларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою, зокрема: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.

За загальними вимогами до декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи, громадянин України, який проживає на території України, зобов`язаний протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. (ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», пункт 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265)

Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи це - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Таким чином, на підставі отриманої судом інформації про зареєстроване місце проживання заявника, заінтересованої особи, відсутності зареєстрованого місця проживання дітей, та з урахуванням вище викладених положень українського законодавства, суддя приходить до висновку, що заявником подана заява в порядку окремого провадження про усиновлення дітей з порушенням правил підсудності.

Разом з тим, звертаю увагу, що оскільки згідно наявної в матеріалах справи інформації, єдиним законним представником неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є їхня матір - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , є всі підстави для передачі справи за підсудністю до Краматорського міськрайонного суду Донецької області.

При цьому, відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Вища рада правосуддя рішенням від 25.07.2023 № 747/0/15-23 змінила територіальну підсудність Краматорського міського суду Донецької області шляхом її передачі до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

Право на звернення до суду за судовим захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів є одним із важливіших конституційних прав громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За вимог п.1 ч. 3 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Принцип законного судді нерозривно пов`язаний з правом особи на повноважний, компетентний суд. Відповідно до статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Суд не тільки вправі, а й зобов`язаний ухилитися від розв`язання справ, йому не підсудних.

Вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є виконаними, коли справа заявника була розглянута національним судом, який створено на підставі закону. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що поняття «суд, встановлений законом», стосується не тільки юридичного підґрунтя самого по собі існування «суду», але також і дотримання судом спеціальних норм, які регулюють його юрисдикцію, підсудність, повноваження судді (належний склад суду).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги відомості про зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання заінтересованої особи, яка є законним представником неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за відсутності відомостей про зареєстроване місце проживання у місті Києві самих неповнолітніх - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд доходить висновку про передачу вказаної цивільної справи на розгляд до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

На підставі викладеного, керуючись ст. 27, 31, 187, 258-261, 310, 353, 354 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Цивільну справу за заявою ОСОБА_5 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_6 , про усиновлення дитини, передати за територіальною підсудністю на розгляд до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (вул. Героїв України, 7, смт. Слобожанське, Дніпропетровська область, 52005).

Копію ухвали про передачу справи за підсудністю направити заявнику.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом першим частини першої статті 31 ЦПК України, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя :