провадження №22-ц/824/8024/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд:

визначити місце проживання дітей сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком.

Позов обґрунтований тим, що сторони припинили сімейні відносини, перебувають в процесі розлучення, проживають окремо, малолітні діти проживають з батьком, проте відповідачка вимагає щоб діти проживали разом з нею, що, на думку позивача, суперечить інтересам дітей та батьків.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , за яким просила суд:

визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.

Посилається на те, що ОСОБА_1 перешкоджає спілкуванню з дітьми, здійснює на них психологічний вплив, маніпулює ними, тобто вчиняє дії на шкоду їм.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року зустрічний позов прийнято до провадження, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року провадження у справі за первісним та зустрічним позовами в частині вимог про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без розгляду, у зв`язку з досягненням дитиною 14 річного віку та бажанням проживати з батьком.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 грн. судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 08 лютого 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов.

Підтримавши доводи первісного позову, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Посилається на те, що місцевий суд не зазначив хто був ініціатором розлучення, що відповідачка добровільно покинула дітей та пішла з сім`ї, не сплачувала аліменти та мала заборгованість з їх сплати, більше 2 років ніде не зареєстрована та не має постійного місця проживання, лікувалася у психіатра.

Суд безпідставно відмовив у проведенні судово-психіатричної експертизи відповідачки та психологічної експертизи доньки ОСОБА_5 ; відмовив в опитуванні доньки ОСОБА_5 та призначенні нового повного психологічного обстеження доньки.

Також суд не взяв до уваги, що діти відмовитися жити з матір`ю та не хотіли приходити до неї у гості; що старший син сторін ОСОБА_6 письмово просив Службу у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА залишити неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_8 проживати з батьком; що 14-річний ОСОБА_8 просив суд та опікунську раду залишити його сестру ОСОБА_5 проживати разом з батьком; що щодо відповідачки складалися протоколи у справах про адміністративне правопорушення; що відповідачка може з легкістю покинути дітей та більше 3 років не займалася їх вихованням; що відповідачка після початку повномасштабного вторгнення відмовилася вивезти дітей у більш безпечний регіон, а після їх евакуації жодного разу протягом 6 місяців не поцікавилася їх життям; що у відповідачки відсутній материнський інстинкт; що відповідачка не приділяє належної уваги доньці, а позашкільне життя дітей завжди організовував апелянт; що відповідачка за останні 3 роки не створила належні житлово-побутові умови для дітей; що відповідач не провідувала ніколи дітей коли ті хворіли; що відповідач намагалася ввести в оману Службу у справах дітей та правоохоронні органи зазначаючи про викрадення дітей та вчинення апелянтом перешкод для її спілкування з дітьми; що відповідачка самоусунулася від виховання дітей; що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 мають неприязні стосунки з матір`ю відповідачки ОСОБА_9 ; що виховувати дітей апелянту допомагала його мати ОСОБА_10 ; що відповідачка не хотіла одружуватися і заводити дітей; що коли відповідачка пішла з дому та сім`ї 18 травня 2021 року діти не захотіли жити разом з нею; що внаслідок безвідповідальної поведінки матері у доньки з`явилася різко виражена косоокість та зник зір на одне око; що відповідачка має холодний егоїстичний розрахунок щоб використовувати чужих у своїх інтересах; що відповідачка безвідповідально відносилася до своїх батьківських обов`язків; що за інформацією шкільного психолога проживання ОСОБА_5 з батьком позитивно на неї впливає; що син ОСОБА_8 підтвердив, що за останні роки проживання з батьком він став краще вчитися і тато відповідальніше ставиться до навчання та виховання дітей ніж матір; що два незалежні психологічні центри дали рекомендації та висновки, що діти більш прив`язані до батька ніж до матері; що обидва сини повідомили, що мати від народження вчиняла домашнє насильство; що відповідачка не цікавилася шкільним життям дітей, не відвідувала шкільні збори; що апелянт є практикуючим лікарем і сімейним лікарем у своїх дітей; що у апелянта є заміський будинок у Хмельницькій області і він має можливість оздоровлювати дітей; що відповідачка ніколи не організовувала відпочинок дітей; що відповідачка багато років чинила психічну травму своїм дітям; що апелянт належним чином виховує та опікується дітьми, незважаючи, що відповідачка 3 роки тому покинула дітей.

Суд не надав оцінку висновку Служби у справах дітей та сім`ї при Святошинській РДА у м. Києві від 01 лютого 2022 року; провів судове засідання 25 травня 2023 року хоча позивач клопотав про його відкладення; неправильно встановив місце роботи відповідачки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року було витребувано справу у суду першої інстанції. Справа надійшла до Київського апеляційного суду 23 травня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 травня 2024 року справу було повернуто до суду першої інстанції для усунення виявлених недоліків у оформленні справи. Справа певернулася до суду апеляційної інстанції 12 вересня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа: Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

18 жовтня 2024 року ОСОБА_2 подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію обґрунтувала обставинам, на які посилалася у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

28 листопада 2024 року апелянт ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, у якому підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Колісник Андрій Іванович заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у шлюбі з серпня 1998 року, в якому народились діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідачка за первісним позовом, на час розгляду справи, проживає разом зі своєю матір`ю, в квартирі належній останній, та сплачує аліменти на утримання дітей відповідно до судового наказу Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року.

Між сторонами триває судовий спір про поділ спільного майна, предметом якого є право власності на дві квартири, що були придбані у шлюбі.

Позивач за первісним позовом створив нову сім`ю, що ним не заперечується.

ОСОБА_2 декілька разів зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення позивачем домашнього насильства (фізичного та психологічного), зверталася до органу опіки і піклування із заявами про усунення перешкод у вихованні дітей, повідомляла про викрадення дітей, та просила про повернення дітей до постійного місця проживання. Крім того, в липні 2021 року зверталась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, який за її заявою був залишений без розгляду. Останню обставину позивачка пояснила намаганням врегулювати спір в позасудовому порядку.

В свою чергу, ОСОБА_1 також звинувачував відповідачку в домашньому насильстві (економічному), на що вказують звернення до правоохоронних органів. Зрештою відповідачка перейшла проживати до матері.

При цьому квартира матері розташована в тому ж будинку, що і квартира Вапничних, в сусідньому під`їзді, що дозволяє відповідачці за первісним позовом бачити доньку, попри перешкоди, що чинить позивач за первісним позовом, проводити з дочкою певний час, опікуватись нею.

З огляду на надані докази, пояснення сторін та свідків, поведінку позивача в судовому засіданні, місцевий суд встановив, що сторони тривалий час перебувають в неприязних відносинах.

Про обставини неприязних відносин сторін повідомили і свідки ОСОБА_10 (мати позивача за первісним позовом), та ОСОБА_9 (мати відповідачки за первісним позовом).

В ході судового розгляду ОСОБА_2 пояснювала, що літом 2023 року коли діти деякий час проживали на дачі, що належить матері позивача, в Хмельницькій області, вона підтримувала контакт з молодшими дітьми через старшого сина ОСОБА_6 , позивач не давав їй можливості напряму спілкуватись з молодшими дітьми, та не надав згоду на побачення з ними.

Дані обставини підтвердив свідок ОСОБА_11 .

Разом з тим, ОСОБА_1 послідовно вказував, що син сторін ОСОБА_8 після розпаду сім`ї постійно проживає разом з ним.

Проте, судом встановлено, що це не відповідає дійсності. Фактично ОСОБА_8 постійно проживає з матір`ю позивача ОСОБА_10 . Такий висновок суд ґрунтував на аналізі пояснень сторін, свідків з обох сторін, та безпосередньо пояснень ОСОБА_8 , за якими для нього, за місцем проживання батька, не створено належних умов для навчання, зокрема підключення до мережі Інтернет не відповідає його потребам в сенсі навчання. Крім того, у справі не має даних, що для ОСОБА_8 в квартирі позивача, за умов створення позивачем нової сім`ї та створення належних умов проживання та розвитку дочки ОСОБА_5 , створені належні умови і для нього. З огляду на пояснення сина сторін ОСОБА_8 , останній має образу на матір, яку пов`язує з обставинами побутового характеру, як то вимога матері помити за собою посуд після їжі, випрати власну білизну, тощо, тобто посилається на незначні обставини, а відповідно приховує дійсні.

Проте, з огляду на те, що ОСОБА_8 постійно проживає з матір`ю позивача, на його вік, та пояснення свідків у справі, суд припустив, що він має образу на обох батьків, оскільки через їх тривалий спір позбавлений належної батьківської опіки.

До того ж, під час опитування в судовому засіданні, ОСОБА_12 на запитання суду, та учасників процесу відповідав батьку, а не суду, що слугувало підставою для видалення батьків з залу судових засідань на час допиту свідка.

Пояснення ОСОБА_8 та старшого сина сторін ОСОБА_6 збігаються в тому, що батько більше ніж матір приділяв уваги їх навчанню, та розвитку, був більш вимогливим щодо їх поведінки, і це стало фундаментом для того щоб вони продовжували навчатись за кошти держави в престижних навчальних закладах. Тобто батько для них є авторитетом. Разом з тим, діти визнали, що матір також опікується ними і вони люблять її.

ОСОБА_2 на даний час працює віддалено (з дому), а відповідно в змозі приділити достатньо часу для догляду за дитиною. Крім того, мати відповідачки за первісним позовом є пенсіонером, вона багато років працювала лікарем-педіатром, та відповідно може надати допомогу відповідачці по догляду за дитиною, в тому числі і фаховими порадами, що важливо з огляду на стан здоров`я дитини (має вади зору).

З огляду на надані докази, і батько може забезпечити належний догляд та виховання дочки, що не оспорюється відповідачкою.

Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2023 року №107-639 вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

В основу цього висновку, разом з іншим, покладено наступне. За висновком Міського центру дитини Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2021 року, діти сторін залучені в конфлікт батьків. Малолітня ОСОБА_5 прагне до почуття сімейної спільності. У дитини сформовані довірливі відносини з кожним із батьків, дівчинка вільно та спокійно почувається у присутності матері та батька. Це однаково важливі та значимі фігури у житті дитини. У бесіді зі спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї малолітня ОСОБА_14 повідомила, що вона хоче частіше залишатись у мами ночувати та більше часу проводити разом. Отже дитина потребує материнської опіки.

Вирішуючи спір по суті пред`явлених вимог, суд першої інстанції встановив, що фактично, сторони знаходяться в рівних умовах: за місцем проживання і за місцем роботи характеризуються позитивно, мають сталий дохід, не перебувають на обліку у нарколога та психіатра, доводи ОСОБА_1 про сумніви в психічному здоров`ї ОСОБА_2 не підтверджені належними доказами, та суперечать доказам у справі. Доводи первісного позивача та свідка ОСОБА_9 про те, що відповідачка не зможе належним чином опікуватись дочкою, через гіперактивність дитини, вважав надуманими. Проте, з огляду на стать, вік, потреби дитини, з урахуванням її невизначеності в новому оточенні, що сформувалась з розпадом сім`ї, поведінку первісного позивача щодо перешкоджання відповідачці у вихованні дітей, суд вважав, що найкращим чином відповідатиме інтересам ОСОБА_5 визначення її місця проживання з матір`ю.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За обставин цієї справи сторони є батьками трьох дітей, двоє з яких досягли віку з якого мають право самостійно визначати місце свого проживання. Предметом спору у справі є визначення місця проживання малолітньої доньки сторін - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протягом більш ніж 3 років сторони перебувають у конфлікті, у тому числі у зв`язку з розлученням. Перебуваючи у середовищі батьків, малолітня ОСОБА_5 , безумовно, залучена до конфлікту між ними, що мотивовано виснував місцевий суд.

Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Згідно Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, перед прийняттям рішення судовий орган: визначає, чи має він достатньо інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб`єктів батьківської відповідальності; упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

У відповідності до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

За висновком Міського центру дитини Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2021 року, діти сторін залучені в конфлікт батьків, тому місцевий суд, з метою запобігання травматизму для психіки дитини під час судового розгляду справи та з урахуванням її віку (не досягла 10 років), обґрунтовано вважав недоцільним з`ясування думки малолітньої ОСОБА_5 при визначенні місця її проживання.

Більш того, саме у зв`язку з можливим перманентним конфліктом сторін у справі, законодавець у статті 171 СК України надав право суду постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №607/20787/19.

Отже, оскільки у цій справі сторони мають постіні взаємні претензії один до одного, між ними довгий час триває конфлікт, у який втягнуті їх діти та батьки (матері сторін), що не може мати позитивний вплив на психо-емоціний стан дитини, визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 має визначатися саме з урахуванням висновку органу опіки та піклування. Думка старших синів сторін, покази свідків (які є їх близькими родичами) не мають першочергового значення.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як встановлено, Орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2023 року №107-639 вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Доводи апелянта, про те, що необхідно було взяти до уваги попередні висновки (2021-2022 рр), згідно яких визначалося за доцільне дітей залишити саме з батьком, апеляційним судом розцінюються критично, оскільки враховуючи тривалість судового розгляду та досягнення за цей час донькою старшого віку, ніж на час пред`явлення позову, висновок Органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2023 року №107-639 є таким, що найбільше наближений до часу ухвалення судом рішення у справі, а тому враховує найбільш реальну ситуацію у відносинах дитини з батьками.

Крім того, за обставин цієї справи не має істотного значення, що стало причиною розірвання шлюбу між сторонами, де саме працює ОСОБА_2 , а посилання апелянта, що матір покинула дітей, не займається їх вихованням, не має постійного місця проживання спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони фактично знаходяться у рівних умовах та можливостях щодо забезпечення доньки.

Разом з тим, з огляду на малолітній вік, що створює передумови уникнення формування у дитини ворожого ставлення до матері (яке за обставинами цієї справи уже сформовано у старших синів сторін), з метою забезпечення гармонійного розвитку дівчинки, формування у неї відчуття любові та підтримки від матері, колегія суддів погоджується з доцільністю визначення місця проживання ОСОБА_5 саме з матір`ю ОСОБА_2 .

При цьому, доводи апелянта про те, що його нова дружина теж має необхідних досвід у вихованні дівчинки, оскільки гідно виховала свою рідну доньку, не беруться апеляційним судом до уваги, так як інтересам дитини якнайкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, тобто з рідною матір`ю, яка здатна забезпечити її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

За таких обставин, дослідивши наявні у справі докази, встановлені у справі обставини, прийнявши до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, їх поведінку щодо дівчинки, її вік та стать, умови проживання та інші обставини, що мають істотне значення, надавши оцінку висновкам органів опіки та піклування, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що проживання малолітньої ОСОБА_5 саме з матір`ю буде відповідати її найкращим інтересам та забезпечить їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Поряд з цим батько не позбавлений права спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, шкільному та позашкільному житті, оздоровленні та інших активностях, що було встановлено під час апеляційного перегляду справи, оскільки з часу ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення донька сторін проживає з матір`ю і має можливість без перешкод спілкуватися з батьком, що в тій чи іншій мірі не заперечувалося сторонами.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення саме зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова