Справа № 203/1324/24
Провадження № 2/0203/882/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Клімової Н.А.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мануйленко Анни Олександрівни про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

18.03.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до Державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мануйленко Анни Олександрівни (далі державний нотаріус, нотаріус, відповідач) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна, в якому позивач просить суд:

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження 4290550, зареєстрований 26.12.2006 року за №4290550, реєстратором: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що нотаріус відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Проте позивач не погоджується з відмовою нотаріуса, бо такої підстави для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину як наявність накладеного арешту Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, не містить. Арешт був накладений державним нотаріусом на підставі договору довічного утримання. Договір довічного утримання був припинений у зв`язку зі смертю відчужувача. Таким чином, подальше збереження обтяження майна по типу арешту є незаконним. Тому позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна.

29.04.2024 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, недоведений належними та допустимими доказами, поданий до неналежного відповідача та передчасним відносно визнання права власності на спадкове майно. Відповідач наголосила на тому, що видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину було затримано до зняття арешту зі спадкового майна. Нотаріус, у свою чергу, не оспорює визнання за позивачем права власності на спадкове майно. При цьому позивачу не було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в цілому, а відповідні дії затримуються до зняття арешту.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту та позов було подано до неналежного відповідача, оскільки у спорі про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Тому відповідач вважає поданий позов повністю необґрунтованим, недоведеним належними та допустимими доказами, особисто відповідач не порушувала законних прав позивача, а позовні вимоги про визнання права власності на спадкову квартиру є передчасними.

03.05.2024 року позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що категорично не погоджується з думкою відповідача та вважає, що відповідач не визнала її право власності на квартиру. Позивач вважає, що обраний нею спосіб захисту є ефективним. Подальше збереження обтяження майна по типу арешту набуває ознак незаконного та порушує права позивача, а арешт повинен бути скасований. Також позивач наголосила на тому, що особисто ОСОБА_3 не порушила її законні права, адже інший державний нотаріус П`ятої дніпровської нотаріальної контори наклала спірний арешт на майно. На думку позивача, у зв`язку з відмовою у вчиненні нотаріальної дії відповідачем було невизнане право власності позивача на квартиру. Тому позивач вважає, що позовні вимоги повинні бути задоволені у повному обсязі.

Під час судового засідання позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Позивач пояснила, що вона народилась у спірній квартирі, ходила до школи. У 2006 році бабуся надала право довічного утримання її тітці, проте під час реєстрації документа реєстратор наклала арешт на квартиру, а не заборону на майно. Тітка померла та склала заповіт на позивача, у встановлений законом строк позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з чим була відкрита спадкова справа №283/2023 від 17.08.2023 року. Проте їй було безпідставно відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 25.03.2024 року було відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання, зобов`язано позивача надати позивачу у судове засідання для огляду оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви.

Ухвалою суду від 13.06.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 07.08.2024 року було витребувано у П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені матеріали спадкової справи, номер у нотаріуса №283/2023, номер у спадковому реєстрі №71104956, зареєстрованої 17.08.2023 року, спадкодавець: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

20.08.2024 року П`ята дніпровська державна нотаріальна контора на виконання ухвали суду від 07.08.2024 року надала суду копію спадкової справи №283/2023 від 17.08.2023 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

У судове засідання 25.11.2024 року з`явилась позивач.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила.

П`ята дніпровська державна нотаріальна контора подала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності її представника.

Суд, заслухавши думку позивача, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України, розглянув справу за відсутності відповідача.

Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення позивача по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухав заключне слово позивача, та 25.11.2024 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є племінницею померлої тітки ОСОБА_2 та її єдиним спадкоємцем за заповітом. Це підтверджується копіями: спадкової справи №283/2023 від 17.08.2023 року, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а також довідкою про склад спадкоємців від 12.06.2024 року №145/02-14, виданою П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою, свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 10.11.1972 року, серії НОМЕР_2 , свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від 15.09.1990 року серії НОМЕР_3 , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 12.09.2024 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серії НОМЕР_4 , від 18.03.1949 року, батьками якої були ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (мова оригіналу російська мова), свідоцтва про шлюб від 16.07.1948 року серії НОМЕР_5 між ОСОБА_10 , 1916 року народження, та ОСОБА_12 , 1926 року народження, (мова оригіналу російська мова), свідоцтва про смерть ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_6 від 07.03.2016 року, свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_7 від 21.04.2023 року, заповіту від 26.12.2006 року, складеного ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за яким вона заповіла усе своє майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту від 05.07.2017 року, складеного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за яким вона заповіла усе своє майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а в разі, якщо вона помре до відкриття спадщини, відмовиться від її прийняття чи буде усунена від права на спадкування, заповіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в рівних частках кожному, та висловила свою волю щодо позбавлення права спадкування ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі.

За змістом довідки про склад спадкоємців від 12.06.2024 року №145/02-14, виданої П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Бутова А.Г. вказала, що спадкова справа за №283/2023 була заведена після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за заявою, поданою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка залишила на її ім`я заповіт. Інші спадкоємці, що прийняли спадщину, відсутні. Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1 буде видано після надання нею всіх необхідних документів та сплати усіх необхідних платежів.

Померла тітка позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є зареєстрованим власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та була зареєстрована за вказаною адресою з 01.10.1963 року по 21.04.2023 року, що підтверджується копіями: договору довічного утримання (догляду) від 26.12.2006 року, укладеного між бабусею позивача ОСОБА_13 , та тіткою позивача ОСОБА_2 , витягом з Державного реєстру правочинів від 26.12.2006 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.05.2007 року, відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2024 року, в якому вказано, що 21.05.2007 року власником квартири зареєстровано ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 26.12.2006 року, листом від 18.12.2923 року №14/5-16/20 відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, свідоцтва про право власності на житло від 19.08.1998 року, технічного паспорту.

За відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване обтяження типу: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 4290550, від 26.12.2006 року, реєстратор: П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: договір довічного утримання від 26.12.2006 року, об`єкт обтяження: квартира; частка: 1/2 частка квартири, власник: ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Мануйленко А.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.02.2024 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявністю накладеного арешту.

За змістом постанови державний нотаріус вказала, що при посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна, а не арешт майна. У разі смерті відчужував на підставі свідоцтва державного органу реєстрації актів цивільного стану про смерть нотаріус знімає заборону відчуження. Таким чином, інформація про арешт, що міститься в Державному реєстрі речових прав, має протиріччя вимогам чинного законодавства щодо накладення та зняття заборони відчуження майна за договором довічного утримання.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За приписами частин 2, 3 статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Аналіз викладених вище норм дає суду підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушені. При цьому така особа самостійно визначає іншу особу (відповідача), що порушила її права або охоронювані законом інтереси. Судовий захист забезпечується судом винятково в разі, якщо він встановить, що права, свободи чи інтереси особи, що звернулася до суду, були порушені особою (особами), визначеними позивачем в якості відповідача (відповідачів).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18).

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.01.2022 року, справа №924/316/21, від 10.11.2021 року, справа №910/8060/19, наведена норма Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушеним суб`єктивне право вважається, якщо воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Також Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі №420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі №0940/2394/18).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20).

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина 1 статті 317, частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України, далі ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Однією з таких підстав є успадкування прав на майно, в тому числі за законом відповідно до статті 1217 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень статей 1220, 1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини .

Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Частиною 2 статті 1223 ЦК України визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини .

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до частини 1, частини 3, частини 5 статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно.

Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», підпункту 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відсутності спадкоємців за заповітом та законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з частиною 1 статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з пунктом 2, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (надалі Закон України «Про нотаріат»), нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до положень статті 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси у своїй діяльності керуються, зокрема, законами України, наказами Міністра юстиції України.

Відповідно до пункту 2.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), зокрема, про заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.12., 3.13., 3.15., 5.1., 5.5., 5.6., 5.7. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні такого майна, або вимоги кредиторів.

Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину.

Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви.

При оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі.

При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України.

Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Відповідно до пунктів 4.10., 4.12., 4.18. глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Відповідно до пунктів 1.1., 2 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус накладає заборону щодо відчуження житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, майнових прав на нерухоме майно і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін правочину, в зв`язку з яким накладається заборона.

Підстави накладення заборони відчуження майн а, заборона відчуження майна накладається, зокрема, при посвідченні договору довічного утримання (догляду).

Відповідно до п.1 глави 15 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, у разі виявлення нотаріусом, що ним допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або що вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус зобов`язаний повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства.

З огляду на викладені вище положення чинного законодавства України, нотаріальні дії повинні вчинятись відповідно до встановлених для нотаріуса або посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, компетенцією і порядком їх вчинення. У разі виявлення нотаріусом, що ним допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або що вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус зобов`язаний повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства.

При цьому підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України «Про нотаріат».

Так, відповідно до положень статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:

1) вчинення такої дії суперечить законодавству України;

2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;

3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії;

4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства;

5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень;

6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності;

7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення;

8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням;

8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників;

9) в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Відповідно до частини 1 статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Відповідно до положень статті 50 Закону України «Про нотаріат», пунктів 1, 2 глави 14 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №161/9939/17 (провадження №61-40053св18) Верховний Суд зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частинами 2-4 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналіз викладеного вище дає суду підстави для висновку про те, що притягнений позивачем відповідач державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мануйленко Анна Олександрівна є неналежним відповідачем щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна.

Так, з урахуванням того, що у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що інших спадкоємців у спадкодавця, окрім позивача, немає, тому належним відповідачем у такому спадковому спорі щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна є територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, тобто Дніпровська міська рада.

Водночас зі змісту позовної заяви видно, що позивач не погоджується з постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з огляду на накладений арешт на спадкове майно та вважає дії нотаріуса щодо накладення арешту на нерухоме майно такими, що не відповідають вимогам закону. Проте позивач не звертається до суду з позовом до нотаріальної контори про скасування постанови державного нотаріуса від 29.02.2024 року, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскарження дій нотаріуса щодо накладення арешту та зняття арешту.

Отже, в частині оскарження арешту майна позивачем обрано неефективний спосіб захисту та позов звернений до неналежного відповідача. Оскільки у спорі щодо оскарження дій державного нотаріуса щодо накладеного арешту належним відповідачем є П`ята дніпровська державна нотаріальна контора, а не особисто державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мануйленко Анна Олександрівна, яка відповідно до вимог закону повідомила позивача, як особу, стосовно якої вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства.

Суд враховує те, що позивач не оскаржує постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а за відомостями з реєстру арешт був накладений П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою як реєстратором. При цьому твердження позивача про те, що її позовні вимоги не стосуються особисто відповідача державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мануйленко Анни Олександрівни не спростовують того, що вона є відповідачем у справі.

Таким чином, оскільки позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна до неналежного відповідача, і протягом підготовчого провадження не подавала клопотання про заміну неналежного відповідача, зміну предмета позову, судом такі позовні вимоги не вирішуються по суті, не надається правова оцінка обґрунтованості таких позовних вимог та у їх задоволенні слід відмовити. При цьому суд зазначає, що такі позовні вимоги повинні бути оцінені при розгляді позову до належного відповідача та позивач не позбавлена права на звернення до суду з відповідними позовними вимогами до належного відповідача, яким є Дніпровська міська рада, та у разі оскарження дій державного нотаріуса щодо накладення арешту на спадкове майно та постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії П`ята дніпровська державна нотаріальна контора.

Тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

З огляду на викладене вище, враховуючи положення ст.ст. 133, 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», вирішуючи питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що такі судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного нотаріуса П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мануйленко Анни Олександрівни про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, зняття арешту з нерухомого майна відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача та їй не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 09.12.2024 року.

Суддя Ф.М. Ханієва