Справа № 372/2533/23
Провадження № 2-142/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Сікорській М.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Стельниковича С.А.,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання житлової квартири спільною сумісною власністю подружжя, в якому просить прийняти дану позовну заяву до свого провадження та відкрити провадження у справі, встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в період з 20 лютого 2017 року по 21 жовтня 2017 року, визнати житлову квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних долях по частці за кожним, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 всі судові витрати в тому числі сплачений судовий збір та витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що зазначене майном було набуто ним та відповідачкою під час їх проживання спільною сім`єю без реєстрації шлюбу, в подальшому вони шлюб зареєстрували, та оскільки відповідачка не бажає врегулювати спір в позасудовому порядку, він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Відповідачка звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в якому просить визнати легковий автомобіль DAEWOO LANOS, синього кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який 30.08.2019 року був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , частину ринкової вартості транспортного засобу DAEWOO LANOS, синього кольору, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі, який буде визначено за результатами судової автотоварознавчої експертизи, стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , понесені судові витрати зі сплати судового збору, оцінки вартості транспортного засобу та оплати правничої допомоги адвоката, докази яким будуть надані суду до проведення судових дебатів.

Обгартовуючи зустрічний позов зазначила, що зазначене майном було набуто нею та відповідачем під час перебування в шлюбі, та оскільки відповідач не бажає врегулювати спір в позасудовому порядку, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

11.07.2023 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання.

06.03.2023 року винесено ухвалу про прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, стягнення грошової компенсації. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Продовжено строки підготовчого провадження на строк виконання вимог цієї ухвали.

14.11.2023 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представників сторін. Призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу. Провадження по справі зупинено до отримання висновку експертизи.

23.09.2024 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Представник позивача за зустрічним позовом Стельникович С.А. в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обставин викладені в позові. Щодо вимог зустрічного позову не заперечив. Пояснив, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації в гуртожитку, потім придбали нежитлове приміщення на мікрорайоні Обухівський ключ, після цього зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу сторони провели реконструкцію нежитлового приміщення та перевили в статус квартири, після чого зареєстрували, як квартиру. Після реконструкції площу було збільшено вдвічі. Також пояснив, що позивач мав змогу та давав кошти на придбання нежитлового приміщення, яке в подальшому було зареєстроване, як квартира, оскільки він мав вклади в банках з 2016 року. Вартість спірної квартири становить 1,9 млн. грн. щодо вимог зустрічного позву пояснив, що не заперечує проти поділ придбаного під час шлюбу автомобіля по 1/2 частині кожному. Вартість транспортного засобу становить 34 700 грн.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що він почав проживати з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з 20.02.2017 року в гуртожитку Професійно-технічного ліцею в м. Українка Обухівського району Київської області. Вони проживали, як сім`я, і них були спільні речі, побутова техніка, посуд, вони разом купували продукти харчування. Квартиру вони вибирали разом з відповідачкою та її батьками. Квартиру придбали 21.04.2017 року. Він був присутній під час купівлі-продажу квартири. Коли купували квартиру, вирішили оформити право власності на одного власника. Коли купували квартиру вартість одного квадратного метра становила 5 000 грн. за один квадратний метр. Коли вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в них був спільний бюджет. До знайомства з відповідачкою в нього були відкриті депозити в банках. На ремонт придбаного майна вони витратили 40 000 тисяч гривень. Ремонт робили найняті працівники, що підтверджується копіями чеків. Він особисто розраховувався з людьми, які робили ремонт готівкою. Ремонт вони робили приблизно 2 роки. Під час проведення ремонту договори на проведення робіт не укладались, всі замовлення на виконання робіт були в усній формі. Він мав змогу давати кошти на ремонт оскільки добре заробляв. Відповідачка могла теж давати якісь кошти, вони не рахували, хто скільки коштів витратив. В спірній квартирі вони спочатку не постійно проживали, оскільки там не було належних умов для проживання, він ще винаймав квартиру. В них тоді були сімейні стосунки, разом купували продукти харчування, разом готували їжу, разом їли. Інколи в спірній квартирі ночував брат відповідачки. Всі спільні кошти вони витрачали на ремонт. Автомобіль йому віддали в рахунок погашення боргу, який виник де реєстрації шлюбу з відповідачкою. На виконання ремонтних робіт біло витрачено 508 000 грн., також він додатково купував матеріали. Батько відповідачки також давав кошти на ремонт, але більшу частину коштів на ремонт давав він.

Представник відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив щодо вимог первісного позову та просив відмовити в їх задоволенні. Вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що певний час між сторонами були стосунки, але вони були не сімейними, а шлюб сторони зареєстрували пізніше. Сторони почали проживати разом однією сім`єю в кінці червня 2017 року після того, як позивач за первісним позовом зробив відповідачці за первісним позовом пропозицію одружитися та знайомства з її батьками. Відповідачка за первісним позовом мала кімнату в гуртожитку, вона була об лаштована всім необхідним, але то її було її житло. Спочатку сторони лише зустрічались, а у позивача за первісним позовом була своя квартира в м. Обухів Київської області, окремо від відповідачки за первісним позовом. Позивач за первісним позов не мав ключів від кімнати відповідачки,тому він уходив до себе в квартиру, коли відповідачка їхала на роботу. В кімнаті відповідачки за первісним позовом, не було особистих речей позивача, одягу. Спочатку відповідачка за первісним позовом мала власний бюджет, в неї не було спільного бюджету з позивачем, а той факт, що позивач за первісним позовом купував якісь гостинці, не може свідчити про те, що сторони мали спільний бюджет. Крім того, слід також зазначити, що відповідно до п. 5.7 договору купівлі-продаж квартири, відповідачка за первісним позовом під час його укладення не перебувала в зареєстрованому шлюбі, а кошти за які купувалась квартира є її особистою власністю. Відповідачка за первісним позовом купувала нежитлове приміщення за власні кошти, сама укладала договір на проект, сама замовляла технічну документацію та отримувала всі необхідні дозволи. Позивача мав змогу підписувати якісь роботи вже після липня 2017 року. Грошові кошти в ремонт кватири вони спільно вкладали вже після реєстрації шлюбу. Відповідно до висновку експертизи площа квартири збільшилась, однак вартість зросла не істотно. Також пояснив, що можливе відшкодування вартості частини виконаних робіт або матеріалів, але поділу спільне майно не підлягає, оскільки вони не є спільною сумісною власністю. Відповідно до практик Верховного суду, позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Про наявність відкритих депозитних рахунків у позивача за первісним позовом, відповідачка дізналась пізніше, ці кошти не використовувались на придбання кватири. Щодо вимог зустрічного позову пояснив, що відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом просить визнати, автомобіль марки DAEWOO LANOS, синього кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який 30.08.2019 року, який був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та стягнути з відповідача за зустрічним позовом на її користь половину вартості автомобіля. Також відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом просить стягнути з ОСОБА_1 витрати понесені на проведення експертизи. Щодо вимог первісного позову також додатково пояснив, що сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з кінця червня 2017 року, батько відповідачки за первісним позовом допомагав їй коштами. Дійсно право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачкою за первісним позовом вже після реєстрації шлюбу, однак це вже було після перетворення майна з нежитлового на житлове приміщення. Вартість придбаної квартири становить 190 000 грн., після купівлі нежитлового приміщення, там проводились ремонтні роботи. Ремонт роботи проводили будівельники, яких найняла відповідачка за первісним позовом, це був її батько та його знайомі. Відповідачка за первісним позовом не має чеків, оскільки організацією ремонту займався позивач за первісним позовом. ремонт проводився за спільні кошти сторін, однак всі кошти забрав позивач за первісним позовом.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог первісного позову заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що на час придбання нею спочатку нежитлового, яке потім стало житловим приміщенням, вона не проживала з позивачем за первісним позовом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в них не було спільного сімейного бюджету, вони проживали кожен своїм життям. Ремонт вони робили разом, її батько купував та привозив будівельні матеріали. Про наявність у позивача за первісним позовом відкритих депозитних рахунків вона не знала. В лютому 2017 року позивача за первісним позовом переїхав до неї, потім вона придбала квартиру, а вже після придбання квартири вони готуватись до весілля. Вони дійсно з лютого 2017 року проживали спільно, але не однією сім`єю. Ремонту роботи робили його друзі, чеків в неї не залишилось, оскільки всі чеки забирав позивач за первісним позовом. вона особисто кошти будівельникам не давала. Вона придбала спочатку нежитлове приміщення, а після реконструкції це стала квартира. Ремонт проведено неякісно, а ціна за проведення ремонту є завищеною. Проведені ремонтні роботи вони приймали разом. Вони зустрічалась приблизно 2 місяці, між ними були романтичні стосунки, спільних покупок вони не робили, а продукти харчування купували по черзі. Бачились вони 2-3 рази на тиждень. До червня 2017 року особистих речей позивача за первісним позовом в неї вдома не було, були лише засоби гігієни.

Свідок ОСОБА_6 будучи батьком відповідачки за первісним позовом в судовому засіданні пояснив, що допомагав свої дочці, за свої кошти купував будівельні матеріали та привозив своїм причепом. Частково ремонту робити робив сам, давав грошові кошти. На той час він довіряв своєму колишньому зятю. Квартиру його дочки перебудовували його друзі . проводити ремонтну роботи у спірній квартирі почали до весілля. Він часто приходив на будівництво приблизно 2-3 рази на тиждень. Всі чеки він віддавав своєму колишньому зятю, щоб він вів облік. Хто такі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 йому не відомо, на будівництві їх він не бачив. Його дочка, відповідачка за первісним позовом придбала технічний поверх (горище). Спочатку ремонт робив його колишній зять з товаришами. Йому нічого не відомо про те, що його колишній зять купував будівельні матеріали. Знає, що він за борг отримав автомобіль. Він працював в таксі, а кошти, які заробляв витрачав на ремонт, він особисто купував батареї, труби, електричні проводи, розетки, плитку, ламінат, шпалери. До весілля позивача за первісним позовом приходив до його дочки в гуртожиток, вони зустрічались, однак сімейних стосунків в них тоді не було.

Свідок ОСОБА_9 будучи знайомим батька відповідачки за первісним позовом в судовому засідання пояснив , що допомагав робити деякі ремонту роботи на прохання батька відповідачки за первісним позовом, робив стропильну систему на дах, збирав шафу. За виконані роботи з ними розраховувався ОСОБА_10 , він також робив розрахунок будівельних матеріалів. Коли він приходив на будівництво, інших будівельників він не бачив.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засідання пояснив, що він разом з ОСОБА_9 переробляв стропильну систему, закуповував плитку, ламінат, шпалери, збирав шафу. Коли він збирав шафу, ремонт вже був зроблений. Спочатку в придбаному нежитловому приміщенні не було стін, не було вікон, а потім це приміщення переробили на квартиру.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засідання пояснив, що працював за дорученням ОСОБА_10 , в квартирі він робив дерев`яні сходи, монтаж дверей, кошти мені не платили. Ці роботи він проводив в 2021-2022 роках. Коли він так працював, він там нікого не бачив.

Вислухавши сторін, представників сторін, свідків, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_13 протягом певного періоду проживали однією сім`єю, що узгоджується із матеріалами справи.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім`єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов`язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов`язків подружжя.

Встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, має юридичного значення з огляду на час придбання спірного майна.

Цивільний шлюб це відносини жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.

21 жовтня 2017 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було зроблено актовий запис № 359, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами.

Від спільного шлюбу у нас дітей не має.

Так позивач в своїй позовній заяві зазначає, що 13 січня 2017 року він познайомився з відповідачкою по справі, ОСОБА_3 , а вже з 20 лютого 2017 року почав проживати з нею як одна родина, оскільки на його думку їх пов`язував спільний побут, права, обов`язки, родинні відносини. 21 жовтня 2017 року сторони по справі зареєстрували шлюб, який у подальшому Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 грудня 2022 року у цивільній справі № 372/3148/22 було розірвано.

Відповідачка в своїх запереченнях зазначає, що почала проживати з позивачем так би мовити однією сім`єю лише після того, як позивач зробив їй офіційну пропозицію одружитися, познайомив зі своїми батьками, тобто з кінця червня 2017 року, а весь час до цього між сторонами були лише романтичні стосунки, періодичні зустрічі, побачення, спільне проведення окремих вечорів чи ночей. При цьому, кожен зі сторін у справі мав різні власні інтереси, свій окремий власний бюджет, і не мав жодних прав чи обов`язків щодо іншої сторони та не мав ніякого спільного побуту. До кінця червня 2017 року, навіть у ті окремі дні, коли сторони вночі перебували разом, позивач мав інше житло у місті Обухів і після того як відповідачка рано їхала на роботу у місто Київ, позивач не залишався у її помешканні, як цивільний чоловік чи як у себе вдома, а кожного разу одночасно з власницею помешкання покидав його, їхав до себе на свою зйомну квартиру де ще міг поспати та потім їхати на свою роботу чи інакше проводити час. При цьому, коли позивач приїздив до відповідачки, то він у чому приїздив, у тому і повертався до себе додому, у неї навіть не залишався його будь-який одяг, білизна чи інші засоби гігієни, тощо, що аж ніяк не вказує на спільне проживання, а може лише свідчити про періодичне перебування позивача скажімо так «у гостях» у відповідачки за місцем її проживання. За таких обставин твердження позивача про проживання однією сім`єю з відповідачкою починаючи з 20 лютого 2017 року спрямовані на намагання позивача у такий спосіб аргументувати свою іншу вимогу про визнання майна відповідачки спільним майном подружжя, проте такі твердження позивача не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються поясненнями відповідачки.

Таким чином судом встановлено, що сторони з червня 2017 року по 20 жовтня 2017 року проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу, при цьому в цей час вони у шлюбних відносинах із іншими особами не перебували, спільно проживали, після чого 21 жовтня 2017 року зареєстрували шлюб,що підтверджується матеріалами справи, а посилання позивача на факт спільного проживання сторін та перебування у цивільному шлюбі в період з 20 лютого 2017 року до реєстрації шлюбу, участі у його фінансуванні, ведення спільної праці сторонами та спільного господарства є надуманими та не підтверджуються матеріалами справи.

Таким, чином факт перебування сторін у шлюбних стосунках у період з 20 лютого 2017 року по червень 2017 року, суд вважає недоведеним з огляду на наступне.

Позивач в позовній заяві конкретизував дату, коли між сторонами тривали фактичні шлюбні стосунки, а саме з 20.02.2017 року, однак із матеріалів справи, пояснень сторін, показань свідків вбачається, що щонайменше з червня 2017 року сторони почали проживати спільно однією сім`єю, вели спільне господарство та проживали спільно без реєстрації шлюбу до 20.10.2017 року, а 21.10.2017 року зареєстрували шлюб, ці обставини суд вважає доведеними.

Доводи відповідачки щодо заперечень сімейного характеру відносин між сторонами суд вважає частково необґрунтованими, оскільки факт спільного проживання з відповідачем з червня 2017 року підтверджується матеріалами справи, зокрема відповідачка в своїх поясненнях не заперечила факт спільного проживання, тому факт спільного проживання підтверджується лише з червня 2017 року. Таким чином, сукупність доказів підтверджує факт спільного проживання сторін, факт ведення ними спільного господарства, що свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За таких обставин, доводи позову про дійсний характер правовідносин між сторонами під час спільного проживання, як фактичних шлюбних суд вважає переконливими та доведеним лише частково, а заперечення відповідача у цій частині суд вважає доведеними і переконливими.

За таких обставин, відповідні доводи позивача не в повній мірі є переконливими.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, аналізуючи положення чинного на час виникнення правовідносин та на час розгляду справи сімейного законодавства, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приходить до висновку про недоведеність посилань позову на те, що з 20.02.2017 року до червень 2017 року, сторони проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом певного періоду, а саме з червня 2017 року по 20.10.2017 року відповідно до ст. 256 ЦПК України суд вважає доведеним.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Стосовно вимоги позивача про визнання житлової квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних долях по частці за кожним, слід зазначити наступне.

Зазначена квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачкою за власні кошти та частково кошти, які їй надали батьки, і в той час, коли вона не перебувала ні з ким у шлюбі та ще не мала наміру з кимось одружуватися, а саме 21 квітня 2017 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення мансардного поверху.

Незважаючи на те, що Договором визначена ціна нежитлового приміщення 18 821,39 гривень, відповідачка у дійсності сплатила за нього близько 190 000 гривень та оплатила послуги нотаріуса із засвідчення Договору та внесення відповідних даних у певні реєстри.

Відповідно до пункт 5.7. Договору купівлі-продажу від 21 квітня 2017 року, який свідчить, що покупець (відповідачка) у зареєстрованому шлюбі не перебуває, не одружена, і грошові кошти, що витрачаються нею на купівлю нежитлового приміщення мансардного поверху за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю нежитлового приміщення мансардного поверху, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.

Так, ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вказаний договір очевидно виходить за межі дрібного побутового, посвідчений нотаріально, містить усі необхідні істотні умови для договорів такого типу, не має жодних зазначень про щонайменшу причетність позивача до його укладення чи намагання останнього оспорити його чи визнати недійсним з будь-яких підстав, а відтак є належним доказом набуття відповідачкою вказаного нежитлового приміщення виключно у особисту власність.

Ст. 74 СК України передбачає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тож, підписуючи вказаний вище Договір купівлі-продажу від 21 квітня 2017 року, з урахуванням роз`яснень нотаріуса вимог ст. ст. 65, 74, 97 СК України, відповідачка чітко розуміла і усвідомлювала відсутність будь-яких осіб, які б на той час проживали з нею без реєстрації шлюбу та які б могли в майбутньому претендувати на частку у її майні, а також про відсутність будь-яких шлюбних договорів з іншими особами.

Таким чином, відповідачка набула у власність нежитлове приміщення за власні кошти та у той час, коли ні з ким однією сім`єю не проживала, а відтак жодних правових підстав для визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 в рівних долях по частці за кожним, не існувало і не існує.

Пізніше, 19 травня 2017 року, відповідачка також самостійно укладала з ФОП ОСОБА_15 . Договір № 001.2017 на створення (передачу) науково-технічної (проектної) продукції та 19 липня 2017 року зверталася до Відділу з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Обухівської міської ради з Повідомленням про початок виконання будівельних робіт реконструкції нежитлового приміщення мансардного поверху 1/3-18 під квартиру.

Так, абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами в набутті майна.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, майно набуте до одруження сторін та до моменту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Коштами, за які таке майно набуте це кошти виключно відповідачки та частково надані їй її батьком. Позивач жодної участі у придбанні нежитлового приміщення відповідачкою не брав та належних доказів цьому не надав.

Тож, сам по собі факт придбання майна навіть у період шлюбу чи то спільного проживання сторін, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновками Верховного Суду України, висловленими у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, провадження № 61-36178ск18.

Таким чином, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів його безпосередньої участі у придбанні відповідачкою нерухомого майна, адже це майно купувалося самостійно відповідачкою за власні кошти та задовго як до реєстрації шлюбу з позивачем так і до моменту початку спільного проживання з ним однією сім`єю, що почав відлік з кінця червня 2017 року, коли відповідачка вже мала у власності вказане вище приміщення.

Стосовно тверджень позивача про збільшення вартості майна відповідачки внаслідок вкладення ним власних заощаджень слід зазначити наступне.

Відповідно до приписів ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, відповідачка у відзиві на позов заперечила проти таких тверджень позивача, зазначила, що про існування вкладень чи відкритих договорів (депозитів) позивача, вона жодним чином не була обізнана.

Надані позивачем договори на виконання ремонтних робіт, акти виконаних робіт, які наявні у матеріалах справи, відповідачці невідомі та вона також не була проінформована про їх існування, а ці роботи насправді робилися у більшості випадків її батьком, а ціни, які зазначаються в так званих актах виконаних робіт не відповідають дійсності, і роботи які були вписані у договорах не були виконані тими людьми які надали фіктивні розписки і стільки коштів, скільки у них вказано, однозначно нікому не було передано.

Товарні чеки, накладні і квитанції також містять недостовірну інформацію, доказів використання вказаних у них товарів саме на ремонт квартири відповідачки немає.

Зробити відповідний висновок про вірогідність збільшення вартості нежитлового приміщення після переоформлення його в житлове та проведення ремонту можливо зробити не на підставі незрозумілих роздруківок та нечитабельних копій документів позивача, а виключно на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи з оцінкою затрат на проведення ремонтних робіт та наступною можливістю стягнення 1/2 частини вартості ремонтних робіт.

Проте, позивачем такі вимоги та клопотання не заявлялися, що вказує на неправильно обраний спосіб захисту порушених прав позивача, а наданих доказів абсолютно недостатньо для переконливого висновку про збільшення вартості майна відповідачки саме внаслідок праці позивача чи його грошових вкладень.

Таким чином, додані позивачем копії квитанцій про купівлю певних будівельних матеріалів не спростовують викладених відповідачкою доводів, не вказують якими і чиїми коштами здійснювалася оплата вказаних у чеках товарів. При цьому, слід зазначити, що з пояснень відповідачки вбачається, що здебільшого саме вона та її батько надавали позивачеві такі кошти для оплати за будівельні матеріали.

Відповідачка також має окремі квитанції, які не встиг забрати позивач, що також може свідчити лише про спільний бюджет під час перебування у шлюбі, а не під час набуття відповідачкою права власності на спірне майно.

Стосовно пояснень позивача про вчинення відповідачкою перешкод у користуванні квартирою, то вказане питання не є предметом даного спору, а відтак не заслуговує на увагу суду.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірне майно, а саме кватира АДРЕСА_1 , не є спільною власністю сторін.

Оскільки вказане вище майно набуто відповідачкою до моменту спільного проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та до моменту реєстрації шлюбу, воно не є об`єктом спільної сумісної власності сторін, а відтак не може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов підлягає до часткового задоволення.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову про встановлення порядку користування майном суд приймає до уваги наступне.

Відповідачка за первісним позовом позивачка за зустрічним позовом в своїх позовних вимогах просила суд визнати легковий автомобіль DAEWOO LANOS, синього кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який 30.08.2019 року був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , 1/2 частину ринкової вартості транспортного засобу DAEWOO LANOS, синього кольору, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі, який буде визначено за результатами судової автотоварознавчої експертизи, стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , понесені судові витрати зі сплати судового збору, оцінки вартості транспортного засобу та оплати правничої допомоги адвоката, докази яким будуть надані суду до проведення судових дебатів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З відповіді Головного сервісного центру МВС України від 31.07.2023 року № 31/1230АЗ-16526-2023 на адвокатський запит № 109 від 18 липня 2023 року представника ОСОБА_3 адвоката Корзаченка В.М., під час перебування сторін у шлюбі, а саме 30.08.2019 року, сторонами по справі було придбано легковий автомобіль DAEWOO LANOS, який був зареєстрований на праві власності за позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , що підтверджується копією відповіді.

Згідно висновку експерта № 521 від 11.10.2024 року за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля ЗАЗ Lanos держномер НОМЕР_1 , станом на дату проведення дослідження 04.10.2024 року складає 34 741 (тридцять чотири тисячі сімсот сорок одна) грн. 21 коп., що підтверджується копією висновку експерта.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно з приписами ст. 70 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними.

На підставі ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Адже у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України, з дотриманням вимог ст. 370 ЦК України щодо рівності часток співвласників, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, здійснюється і виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим у силу неподільності речі (автомобіль, музичний інструмент тощо) співвласник у такому випадку має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. При цьому, компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Разом із тим зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

ОСОБА_3 згодна отримати грошову компенсацію замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на легковий автомобіль марки DAEWOO LANOS.

Зважаючи на те, що майно було придбане сторонами у період шлюбу, воно належить їм, як колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому позивач за зустрічним позовом, враховуючи судову практику (справа № 642/8107/І1-ц), має намір поділити легковий автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2003 року випуску, шляхом його визнання спільною сумісною власністю подружжя та подальшого стягнення з відповідача за зустрічним позовом 1/2 частини його вартості.

Відповідно до ст. 11 ЦК України права та обов`язки виникають із дій сторін, на підставі правочинів (договорів).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України вказує на те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до приписів ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом і право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вказана позиція закріплена також і в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, яка передбачає, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Оскільки легковий автомобіль марки DAEWOO LANOS, був набутий під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, то вказане майно має бути визнане судом спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, судом не встановлено наявності порушень прав чи законних інтересів позивачки за зустрічним позовом, які виникли з вини відповідача за зустрічним позовом та які б підлягали судовому захисту.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення первісного позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому суд вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню частково. Поряд з тим, розглянувши справу в межах визначених позивачкою за зустрічним позовом предмету спору та підстав для задоволення зустрічного позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка за зустрічним позовом, як на підставу для задоволення зустрічного позову, знайшли підтвердження в судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що зустрічний позов слід задовольнити частково.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, суд прийшов до переконання про часткове задоволення первісного позову та зустрічного позову, то з відповідачки за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом слід стягнути понесені судові витрати в розмірі 32 073 грн. 60 коп., а відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки за зустрічним позовом слід стягнути понесені судові витрати в розмір 15 073 грн. 60 коп., оскільки такі витрати сторін підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Керуючись 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 321, 328, 345, 368, 372, 386, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 63, 65, 69-72 Сімейного кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з червня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.

В задоволенні іншої частини позовних вимог первісного позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати легковий автомобіль «Daewoo Lanos», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У порядку поділу спільного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію частини вартості автомобіля «Daewoo Lanos», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 17 370 грн. 61 коп., залишивши вказаний автомобіль у особистій власності ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати 32 073 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати 15 073 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко