КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 квітня 2024 року (суддя Кордюкова Ж.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей,

встановив:

у грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки аліментів на дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення повноліття дітей.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 18 серпня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, під час якого народились діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між ним та відповідачкою розірваний рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 6 серпня 2020 року, діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні.

Позивач стверджував, що відповідачка після розлучення фактично самоусунулась від участі у вихованні та догляді за дітьми, всіляко ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та взагалі не цікавиться їхнім життям, жодної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча проходить військову службу за контрактом та працює на посаді діловода науково-організаційного відділу Київського інституту Національної гвардії, отримала дохід від продажу житлового будинку, а тому справедливим буде призначити стягнення аліментів на двох дітей у розмірі частини від заробітку (доходу) відповідачки.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 5 квітня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 грудня 2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 грудня 2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, посилаючись на те, що суд не визначив реальний розмір її заробітної плати, а керувався припущеннями, що визначеного судом розміру аліментів достатньо для забезпечення матеріальних потреб двох дітей з урахуванням їх віку і стану здоров`я та є помірним для неї.

Відповідачка зазначає, що її заробітна плата складає 21 599,66грн щомісяця, тому розмір аліментів буде становити 10 799,83грн, що на кожну дитину складає 5 399,92грн. При цьому діти проживають разом з позивачем у будинку, який до 10 серпня 2023 року належав їй на праві власності, і їх проживання, до вирішення питання про місце проживання дітей з матір`ю, узгоджено нею з новим власником будинку, тому позивач та діти проживають у будинку за її рахунок, і позивач не несе витрат щодо проживання дітей.

Відповідачка вважає, що суд не врахував той факт, що позивачем не надано доказів на підтвердження необхідності саме вказаного розміру аліментів для забезпечення належного розвитку та належного рівня життя дітей, виходячи з рівного обов`язку батьків брати участь в їх матеріальному утриманні.

Крім того відповідачка стверджує, що матеріали справи не містять жодного доказу, що позивач вимушений допомагати своєму старшому синові ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (майже 21 рік).

Відповідачка зазначає, що виходячи з того, що обов`язок по утриманню дітей покладено на обох батьків у рівній мірі, вона погоджується та може сплачувати щомісяця аліменти у розмірі, що складатимуть 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і таким розміром є частки її заробітку (доходу), тобто по 2 699,21грн щомісяця на кожну дитину.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2012 року, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 6 серпня 2020 року (с.с.13).

Сторони є батьками двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (с.с.15,16).

Відповідачка не заперечує, що на час пред`явлення даного позову діти проживають з позивачем.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка має конституційний обов`язок утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Визначаючи розмір аліментів, суд врахував, що відповідачка є працездатною особою, відомості про її хворобу відсутні, інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб вона на утриманні не має, отримала дохід від продажу нерухомого майна, тому вважав за можливе визначити аліменти у розмірі частки від її заробітку (доходу) щомісячно.

Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка, як мати, зобов`язана матеріально утримувати свої дітей, що передбачено ст. 180 СК України і визнається відповідачкою.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання дітей, а позивач, з яким проживають діти, просить стягнути аліменти у частці від доходу відповідачки, то кошти на утримання дітей (аліменти) присуджує суд у частці від доходу матері.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків.

Однак, пред`являючи позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів у розмірі 1/2 частини усіх її доходів, позивачем не надано доказів у підтвердження необхідності визначеного ним розміру аліментів.

Будь-яких доказів розміру витрат, які він несе на утримання дітей щомісячно, та розрахунку необхідних витрат, позивачем суду надано не було.

Також позивачем не було надано доказів у підтвердження посилань на те, що він надає матеріальну допомогу своєму сину ОСОБА_7 , 2003 року народження, який є повнолітнім.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що визначений судом розмір аліментів не враховує обставин справи та наданих доказів у підтвердження позовних вимог, а відтак рішення суду підлягає зміні, а розмір аліментів зменшенню до 1/3 частини всіх видів доходу відповідачки.

До апеляційної скарги відповідачкою додані документи, які свідчать, що діти зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , разом з нею, а також копія розпорядження № 182 від 29 березня 2024 року Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.

Разом з цим, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачка не заперечує, що на час розгляду даного позову діти проживають разом з позивачем і не заперечує свій обов`язок сплачувати аліменти на користь позивача, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для відмови у позові.

Також відповідачкою надана копія свідоцтва про зміну імені, виданого 10 квітня 2024 року, згідно якого вона змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, проте неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази у підтвердження позовних вимог, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру аліментів.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 5 квітня 2024 року в частині визначення розміру аліментів, які стягнуті з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінити, зменшивши розмір аліментів з частки заробітку (доходу) щомісячно до 1/3 часткизаробітку (доходу) щомісячно.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук