АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року

м. Чернівці

cправа № 715/1438/24

провадження № 22-ц/822/668/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю.

суддів Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 червня 2024 року, головуючий у першій інстанції Григорчак Ю.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у травні 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Зазначала, що ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 грошові кошти згідно платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 10 лютого 2024 року в сумі 40050 грн, платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 20 лютого 2024 року в сумі 33050 грн, платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 04 березня 2024 року в сумі 16275 грн.

Посилалася на безпідставне заволодіння ОСОБА_2 грошовими коштами ОСОБА_1 в сумі 89375 грн, оскільки будь-яких договорів між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладалося, актів приймання-передачі товарів або наданих послуг не підписувалося.

ОСОБА_1 направлено ОСОБА_2 вимогу про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 89375 грн 21 квітня 2024 року.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 89 375 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 червня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 89 375 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відсутність підставі для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 89 375 грн.

Вказує, що є фізичною особою підприємцем, здійснює контроль за правильністю роботи бухгалтерів щодо формування платіжних доручень про перерахування коштів контрагентам щоквартально, під час дослідження банківських виписок за 1 квартал 2024 року виявила помилку у перерахуванні фізичній особі ОСОБА_2 грошових коштів.

Посилається на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутні договірні відносини, акти приймання-передачі товарів або наданих послуг не підписувалися, ОСОБА_2 збагатився за рахунок ОСОБА_1 внаслідок бухгалтерської помилки.

ОСОБА_2 не надано докази укладення договору поставки товару або послуг, наявності правових підстав для отримання грошових коштів від ОСОБА_1 та утримання їх.

Тому вважає, що правовідносини, що склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 необхідно кваліфікувати як кондикційні, що врегульовані ст.1212 ЦК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 тричі в період з 10 лютого 2024 року по 04 березня 2024 року перераховувала кошти ОСОБА_2 , однак ОСОБА_1 в позові не зазначено з якою метою здійснено такі платежі.

Водночас суд першої інстанції вважав, що такі платежі не можуть вважатися помилковими, оскільки вони здійснені тричі із значним проміжком часу та на значні суми.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Встановлено, що ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 грошові кошти згідно платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 10 лютого 2024 року в сумі 40050 грн, платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 20 лютого 2024 року в сумі 33050 грн, платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 04 березня 2024 року в сумі 16275 грн.

ОСОБА_1 направлено ОСОБА_2 вимогу про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 89375 грн 21 квітня 2024 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

За змістом абзацу 1, 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 89375 грн.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, зазначала відсутність правових підстав набуття ОСОБА_2 коштів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 грошові кошти згідно платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 10 лютого 2024 року в сумі 40050 грн, платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 20 лютого 2024 року в сумі 33050 грн, платіжної інструкції Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» від 04 березня 2024 року в сумі 16275 грн.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року

№ 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження

№ 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня

2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня

2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 коштів у розмірі 89375 грн на підставі статті 1212 ЦК України.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Заслуговує на увагу, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 перераховувала ОСОБА_2 кошти трьома платежами протягом місяця різними сумами, у призначенні платежу зазначала переказ власних коштів.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність, що такі платежі є помилковими.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що будучи фізичною особою підприємцем, здійснює контроль за правильністю роботи бухгалтерів щодо формування платіжних доручень про перерахування коштів контрагентам, у ході якого виявила помилку у перерахуванні фізичній особі ОСОБА_2 грошових коштів.

Водночас ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом не зазначається причина помилкових платіжних операцій.

Крім того, суд першої інстанції послався на не зазначення ОСОБА_1 мети здійснення на користь ОСОБА_2 оспорюваних платежів.

Отже, ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, ОСОБА_1 добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка ОСОБА_1 є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Так як ОСОБА_1 не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із ОСОБА_2 , проте вона здійснила три платежі протягом місяця, поведінка ОСОБА_1 щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

У такому разі суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 89375 грн

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

На підставі ч.1ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 червня 2024 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді Н. К. Височанська

І. Б. Перепелюк