КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/10078/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Мазурик О. Ф.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача - адвоката Леськова В. П.

відповідача ОСОБА_1 ,

представника приватного виконавця виконавчого кругу м. Києва Фесик М. О. - адвоката Коваля Р. О.

представника ОСОБА_2 - адвоката Власю К. П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , адвоката Власюк Катерини Петрівни, в інтересах ОСОБА_2 , адвоката Коваля Ростислава Олександровича, в інтересах Приватного виконавця виконавчого кругу міста Києва Фесик Марії Олексіївни,

на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Вовка С. В.

від 15 лютого 2024 року

у цивільній справі № 757/33591/22-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2 ,

Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни,

Державного підприємства «СЕТАМ»,

ОСОБА_1 ,

третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рудик Валерій Вікторович,

про визнання електронних торгів недійсними, визнання акту про проведені торги недійсним, визнання недійсним свідоцтва про придбання з прилюдних торгів майна, скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права приватної, спільної часткової власності, визнання права власності на частку нежитлових приміщень, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права приватної, спільної часткової власності, скасування державної реєстрації права приватної спільної часткової власності,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14 та виданого на її виконання Печерським районним судом м. Києва виконавчого листа від 14 грудня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 звернулась до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М. О. із заявою про примусове стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 2 125 897, 55 грн.

Вказував, що приватний виконавець Фесик М. О. та ДП «Сетам» без отримання відповідно до приписів ч. 10 ст. 440 ЦПК України, ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» дозволу суду, без реєстрації в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна спірної частки, як окремого об`єкту з присвоєнням реєстраційного номеру, не мали права здійснювати примусову реалізацію частки ОСОБА_3 в нежилих приміщеннях з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) (в літ. «В») загальною площею 45,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Приміщення).

Відповідач - ДП «Сетам» в порушення вказаних приписів закону, а також пунктів 2-4 розділу II, пунктів 5, 9 розділу ІІІ Порядку реалізації арештованого майна без відповідного рішення (дозволу) суду реалізував на електронних торгах 31 серпня 2022 року не є майном, яке незареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За відсутності серед документів заявки приватного виконавця Фесик М. О. від 29 липня 2022 року про реалізацію ДП «Сетам» арештованого майна доказів належного повідомлення ОСОБА_3 про результати визначення вартості/оцінки арештованого майна, ДП «Сетам» не мав права приймати до виконання таку заявку та зобов`язаний був її повернути.

Також вважає, що всупереч ст. ст. 13-15, 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» приватний нотаріус Рудик В. В. зареєстрував право власності ОСОБА_1 під реєстраційним номером 000 - номером, належним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зовсім іншому об`єкту права власності.

Стверджує, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Рудик В. В. , завершуючи вищевказану схему, з метою присвоєння всупереч ст.ст. 13-15, 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» всьому Приміщенню реєстраційного номеру 000 (номеру частки ОСОБА_3 ) уклали оспорюваний договір купівлі-продажу від 12.10.2022 р., на підставі якого ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 свою частку 1/2 Приміщення (реєстраційний номер 000).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсними електронні торги, проведені ДП «СЕТАМ» 31.08.2022 р. за лотом № 515249 по реалізації 1/2 нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В», загальною площею 45,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , результати яких оформлені протоколом ДП «СЕТАМ» про проведення електронного аукціону (торгів) №575736 від 31.08.2022 р.

Визнано недійсним Акт від 15.09.2022 р. про проведені торги за фіксованою ціною у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, виданий приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М. О.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 частку в розмірі 1/2 нежитлових приміщень (літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39), що розташовані: АДРЕСА_1 , загальною площею - 15,8 кв.м, право власності ОСОБА_1 на яку 28.09.2022 р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудиком В. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64960205 від 28.09.2022 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рудика В. В.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М. О., ДП «СЕТАМ» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 по 4 796, 60 грн судового збору з кожного.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року виправлено описку у четвертому абзаці резолютивної частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року, зазначивши правильно назву коду «РНОКПП», замість помилкового «РНОК1111», а також правильно загальну площу нежитлових приміщень «45,80 кв.м», замість помилкової «15,8 кв.м».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, вирішити питання про розподіл судових витрат. Зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, фактично поклав на нього відповідальність у зв`язку з із порушеннями інших осіб, що були допущені в рамках процедур, які не стосуються саме проведення прилюдних торгів, а відносяться до підготовчих дій з метою проведення прилюдних торгів, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження. В результаті такого рішення суду апелянт, як добросовісний набувач, втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат, що є неприйнятним та покладає на нього індивідуальний та надмірний тягар.

Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що право власності на приміщення фактично було зареєстровано за ОСОБА_3 за правилами, що діяли до 2013 року, а на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14 про розподіл майна, внаслідок реєстрації ОСОБА_2 частки, зареєстрована частка ОСОБА_3 відповідно зменшилась з 1/1 на частину.

Зазначає, що дії приватного чи державного виконавця щодо визначення вартості майна чи одержання дозволу суду на реалізацію майна боржника, права власності на яке зареєстроване в установленому законом порядку, чи зазначення у виконавчому провадження тої чи іншої адреси боржника, не стосуються правил проведення прилюдних торгів арештованим майном та не можуть бути підставою для визнання їх недійсними.

Вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження порушення саме процедури реалізації майна, які могли вплинути на результати електронних торгів. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежними і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електроні торги. До аналогічних висновків прийшла Велика Плата Верховного Суду при розгляді справ № 910/12525/20 (постанова суду від 28 вересня 2022 року) та № 483/448/20 (постанова від 28 вересня 2022 року). Висновок суду про набуття права власності ОСОБА_2 на частину приміщення на підставі прилюдних торгів, свідчить про те, що судом не правильно встановлені обставини справи. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків добросовісного набувача.

В апеляційній скарзі адвокат Власюк К. П., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що до грудня 2020 року титульним власником нежилих приміщень був саме ОСОБА_3 , тобто частка його становила 1/1. 16 грудня 2021 р. ОСОБА_2 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14 зареєструвала належну їй частку вказаних нежитлових приміщень. А в враховуючи, що до цього частка ОСОБА_3 становила 1/1, то внаслідок реєстрації ОСОБА_2 частки, частка ОСОБА_3 автоматично зменшилась до .

Вважає, що дії державного чи приватного виконавця у виконавчому провадженні, які передують проведенню електронних торгів арештованим майном та не стосуються правил проведення прилюдних, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Така усталена та незмінна позиція Верховного Суду України та Верховного Суду існує з 2012 року.

Вважає помилковими висновки суду про порушення приватним виконавцем Фесик М. О. п. 3розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна боржника, адже у системному зв`язку зі ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктами 19 та 20 Інструкції вбачається, що згідно з п. 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна боржника до заявки на реалізацію арештованого майна має бути долучено або звіт про оцінку відповідного майна або повідомлення сторін та акти виконавця про визначення вартості майна. З огляду на таке вважає помилковим висновок суду про те, що разом із заявкою повинні були бути подані докази належного повідомлення сторони боржника ОСОБА_3 про визначення вартості майна, і як наслідок - помилковим висновок про наявність будь-якого порушення саме порядку проведення електронних торгів арештованим майном, що було покладено в основу часткового задоволення позовних вимог.

Зауважувала, що саме ОСОБА_3 в поданих ним документах, в інформації про свою адресу зазначав: АДРЕСА_2 . Представник ОСОБА_3 16 лютого 2021 року ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_2, а також мав повний доступ до всіх матеріалів виконавчого провадження через автоматизовану систему виконавчих проваджень, а тому з 16 лютого 2021 року ОСОБА_3 було достеменно відомо про зазначену вище адресу його проживання (дана адреса з реєстраційних даних АСВП дублюється на кожній постанові в межах ВП № НОМЕР_2), як і про наявність відповідного виконавчого провадження, що його повністю влаштовувало протягом більш ніж одного року).

Стверджує, що після вчинення приватним виконавцем виконавчих дій ОСОБА_3 за власною ініціативою 06 жовтня 2022 року погасив залишок, тобто вчинені ним юридично значимі дії свідчать про те, що позивач погодився з визначено вартістю майна та не вбачав порушення його прав.

В апеляційній скарзі адвокат Коваль Р. О., який діє в інтересах приватного виконавця виконавчого кругу міста Києва Фесик М. О., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення - про відмову у задоволенні позову. Вказує, що в межах виконавчого провадження НОМЕР_2, як встановлено Печерським районним судом міста Києва, оцінку майна боржника було проведено суб`єктом оціночної діяльності та долучено до заявки на реалізацію арештованого майна саме звіт відповідного суб`єкта про оцінку майна.

Дії приватного виконавця Фесик М. О. щодо визначення вартості майна чи одержання дозволу суду на реалізацію майна боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, чи зазначення у виконавчому провадженні тієї чи іншої адреси боржника, не стосується правил проведення прилюдних торгів арештованим майном, та не можуть бути підставою для визнання їх недійсними.

У поданому відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Власюк К. П., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Леськов В. П., посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених в апеляційних скаргах, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційні скарги не скористались.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів до них, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, 24 жовтня 2008 року ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі- продажу нерухомого майна, посвідченого 24 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. та зареєстрованого за № 10949, придбав нежилі приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) (в літ. «В») загальною площею 45,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності позивача на приміщення було зареєстровано Київським міським бюро- технічної, інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 16 січня 2009 року та записане в реєстрову книгу №Д10П-273 за реєстровим № 2889-П/2236-П/1386-П.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14 проведено поділ спільного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнано за кожним із них право власності по 1/2 частині, у тому числі на нежилі приміщення (в літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39), загальною площею 45,80 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 452 750 грн (чотириста п`ятдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят грн.) грошової компенсації за відчужений ним автомобіль марки «Land Rover», державний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 006 999,50 грн (один млн. шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять грн.) поворотної фінансової допомоги, 57 000 грн отриманого доходу від оренди приміщень та 25 900 грн отриманого доходу від реалізації товару.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину коштів, які обліковувались на рахунку ОСОБА_3 на час припинення шлюбних відносин, стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 , відповідно, 65 248,5 грн та 84 781,5 дол. США.

16 грудня 2021 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на присуджену їй судом частку в розмірі Приміщень на підставі рішення державного реєстратора Набока В. М. за № 62353291 з відкриттям на вказану частку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно окремого розділу та реєстраційної справи на неї. Належній ОСОБА_2 частці в розмірі Приміщень 16 грудня 2021 року присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Право власності на частку позивача ОСОБА_3 не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як на окремий об`єкт права власності з присвоєнням окремого реєстраційного номеру, відкриттям відповідного розділу та реєстраційної справи. Відомості про все Приміщення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились, реєстраційної справи та відповідного розділу не відкривалось з наступним закриттям розділу та відкриттям окремих розділів та справ на виділені дві частки.

На підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14 та виданого на його виконання Печерським районним судом м. Києва виконавчого листа від 14 грудня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 звернулась до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М. О. з заявою про примусове стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 2 125 897,55 грн.

Постановою від 05 січня 2021 року приватний виконавець Фесик М. О. відкрила виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 2 125 897,55 грн.

29 липня 2022 року приватний виконавець Фесик М. О. звернулась до ДП «Сетам» із заявкою на реалізацію арештованого майна, а саме: нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В» загальною площею 45,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У заявці зазначено, що вартість майна становить 1 613 764, 00 грн. Також зазначено, що нерухоме майно, а саме: нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В» загальною площею 45,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 належить боржнику на підставі права приватної власності на підставі (договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 жовтня 2008 року № 10949, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Русанюком З. З.).

15 вересня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М. О. складено Акт про проведені торги за фіксованою ціною, згідно із яким відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 31 серпня 2022 року № 575736 ДП «СЕТАМ», м. Київ (номер лота 515249) 31 серпня 2022 року проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна, а саме: нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В» загальною площею 45,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Переможцем визнано фізичну особу: ОСОБА_1 . Дане майно належить боржнику ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Русанюк З. З. 24 жовтня 2008 року за реєстровим № 10949, зареєстровано Київським міським БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 16 січня 2009 року.

28 вересня 2022 року приватний нотаріус КМНО Рудик В. В. відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведені прилюдні торги, видав Свідоцтво, яким посвідчив, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що складається з нежилих приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В» загальною площею 45,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано Київським міським БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 16 січня 2009 року та записано в реєстрову книгу № Д10П-273, за реєстровим № 2889-П/2236-П/1386-П, яке придбане ОСОБА_1 за 1 613 764,00 грн, що раніше належало ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Русанюк З. З. 24 жовтня 2008 року за реєстровим № 10949, зареєстровано Київським міським БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 16 січня 2009 року.

28 вересня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Рудик В. В. прийнято рішення № 64960205 про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки на нежитлові приміщення (літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) з реєстраційним номером 000, що розташований АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1

12 жовтня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рудик В. В., за яким продавець продає, а покупець купує (приймає у власність) частку в праві власності на нежитлові приміщення літ. «В» з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39), загальною площею 45,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та сплачує їх розмір за ціною 1 392 000, 00 грн. Предмет договору належить продавцю на підставі постанови Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року, справа № 757/34950/14, провадження № 22-ц/824/12630/2020.

12 жовтня 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Рудик В. В. прийнято рішення № 65109233 про проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, спільна часткова, розмір частки на нежитлові приміщення (літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) з реєстраційним номером 000, що розташований АДРЕСА_1 за суб`єктом ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що право власності ОСОБА_3 на присуджену йому постановою Київського апеляційного суду від 14.12.2020 р. частку в розмірі нежитлових приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В», загальною площею 45,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, й дійшов висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що частину Приміщення реалізовано на прилюдних торгах у порушення приписів частини десятої статті 440 ЦПК України та частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» без дозволу суду, без реєстрації в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна спірної частки як окремого об`єкту з присвоєнням реєстраційного номеру. Оскільки звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника, суд вважав, що обов`язок виконавця звернутись до суду за дозволом на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, не є номінальним, й покликаний виключити можливість незаконного втручання у право володіння майном та порушення права власності.

Оскільки електронні торги, за якими реалізовано частину Приміщення проведено 31 серпня 2022 року, а зі скаргою щодо дотримання/порушення порядку опису майна та накладення арешту, порядку призначення суб`єкта оціночної діяльності, порядку визначення вартості майна, яке передається на реалізацію, складення звіту про незалежну оцінку майна (справа № 757/34950/14-ц) ОСОБА_3 звернувся до суду у жовтні 2022 року, що засвідчує його незгоду із проведеною оцінкою, суд дійшов висновку про те, що відсутність доказів належного повідомлення сторони боржника ОСОБА_3 про визначення вартості майна й не подання таких доказів приватним виконавцем Фесик М. О. до заявки на реалізацію арештованого майна, є порушенням проведення прилюдних торгів.

Встановлені порушення процедури проведення прилюдних (електронних) торгів, за висновком суду першої інстанції призвели до порушення суб`єктивних цивільних прав позивача, та дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позову про визнання недійсними електронних торгів та визнання недійсним Акту про проведення торгів. Оскільки прилюдні торги та акт приватного виконавця, на підставі яких ОСОБА_1 набув право власності на частину Приміщення визнаються недійсними, суд дійшов висновку про те, що то майно вибуло з володіння власника ОСОБА_3 поза його волею та підлягає витребуванню з володіння ОСОБА_1 .

При цьому, за висновком суду витребування майна не потребує скасування рішень державного реєстратора та реєстрацій спірного майна, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги про визнання права власності, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна на користь його власника із чужого володіння є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Позовні вимоги про переведення прав покупця не відповідають належному способу захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах, а тому не підлягають задоволенню.

Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачами у частині задоволених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Порядок реалізації арештованого майна визначено відповідними положеннями Порядку.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Разом із тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок про те, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок про те, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, провадження № 61-16353сво18).

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Підставою для пред`явлення позову про визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушення норм закону при проведенні торгів водночас із порушенням прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює (див. постанову Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 372/3161/18, провадження № 61-86св20).

Щодо наявності підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів), колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що нею чітко визначена умова, за якої суд вирішує питання звернення стягнення на нерухоме майно боржника, це відсутність реєстрації права власності за боржником в установленому законом порядку.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, вирішується судом в порядку передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною десятою статті 440 ЦПК України, та стосується тих випадків, коли боржник фактично володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.

З огляду на наведене, у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виснував:

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в порядку статті 443 ЦПК України ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 грудня

2019 року, ОСОБА_1 визначено 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме: 1/2 частку у житловому будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частку у земельній ділянці АДРЕСА_3 .

Право власності на 1/2 частину зазначеного нерухомого майна боржник не зареєстрував в установленому законом порядку, що стало підставою для звернення державного виконавця до суду із зазначеним поданням в порядку статті 440 ЦПК України.

Установивши, що боржник ОСОБА_1 у добровільному порядку рішення суду про стягнення боргу на користь стягувача ПАТ «Альфа-Банк» не виконав, борг не повернув, а також зважаючи на значну суму заборгованості, здійснювані державним виконавцем заходи щодо пошуку майна боржника, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувача, у ході яких виявлено належність боржнику на праві спільної сумісної власності з дружиною ОСОБА_3 житлового будинку і земельної ділянки, 1/2 частка з яких визначена боржнику в судовому порядку, однак ним не зареєстрована, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

З огляду на таке, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що задекларований законодавцем обов`язок виконавця звернутись до суду за дозволом на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, не є номінальним, він покликаний виключити можливість незаконного втручання у право володіння майном та порушення права власності.

16 грудня 2021 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на присуджену їй судом частку Приміщень на підставі рішення державного реєстратора Набока В. М. за № 62353291 з відкриттям на вказану частку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно окремого розділу та реєстраційної справи на неї. Належній ОСОБА_2 частці присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Право власності ОСОБА_3 на присуджену йому постановою Київського апеляційного суду від 14.12.2020 р. частку в розмірі 1/2 нежитлових приміщень з № 1 по № 6 (групи приміщень №39) в літ. «В», загальною площею 45,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Утім, як встановлено судом, належну позивачу частину Приміщення реалізовано на прилюдних торгах у порушення приписів частини десятої статті 440 ЦПК України та частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» без дозволу суду, без реєстрації в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна спірної частки як окремого об`єкту з присвоєнням реєстраційного номеру.

Враховуючи те, що звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про порушення суб`єктивного цивільного права позивача, адже наявність законних підстав для вжиття такого крайнього заходу повинна перевірятись судом під час розгляду відповідного подання виконавця в порядку частини десятої статті 440 ЦПК України та частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційних скарг щодо наявності зареєстрованого за позивачем права власності із 2009 року й автоматичного зменшення його частки на після здійснення реєстрації частки, що присуджена відповідачці ОСОБА_2 не узгоджуються із висновками Верховного Суду щодо застосування ст. 440 ЦПК України та не заслуговують на увагу, адже із проведенням поділу майна подружжя постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 757/34950/14 відбулось припинення права спільної сумісної власності на нежилі приміщення (в літ. В) з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) загальною площею 45,80 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та виникнення нових матеріальних правовідносин спільної часткової власності.

Щодо дотримання порядку реалізації арештованого майна, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з Порядком реалізації арештованого майна (у редакції на час проведення торгів серпень 2022 року) електронні торги - це продаж майна за принципом аукціону засобами системи електронних торгів через веб-сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Торги за фіксованою ціною - спосіб реалізації арештованого майна за ціною, що фіксується на період реалізації, який не передбачає її підвищення під час торгів, за яким покупцем стає особа, що перша за інших надіслала заявку в електронній формі через особистий кабінет та негайно (не пізніше ніж протягом 15 хвилин) сплатила на рахунок Організатора суму (ціну лота), визначену в інформаційному повідомленні, в безготівковій формі з використанням електронних платіжних систем.

Відповідно до пунктів 3, 4 розділу II Порядку виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проєкт заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім-шістнадцятим пункту 2 цього розділу.

Державний виконавець направляє заявку на реалізацію арештованого майна начальнику відділу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, для підписання та передачі організатору.

У разі встановлення відповідності документів вимогам законодавства чи після приведення їх у відповідність до вимог законодавства, начальник відділу державної виконавчої служби підписує (за допомогою електронного цифрового підпису або власноруч у випадку, передбаченому пунктом 4 розділу 1 цього Порядку) заявку на реалізацію арештованого майна та надсилає її організатору разом із документами, передбаченими абзацами четвертим - тринадцятим пункту 3 розділу II цього Порядку, в електронному вигляді через особистий кабінет відділу державної виконавчої служби для внесення інформації про проведення електронних торгів у систему.

Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватний виконавець).

ДП «СЕТАМ» розміщує інформацію в системі електронних торгів виключно на підставі документів, наданих відповідним органом державної виконавчої служби. Обов`язок організатора торгів перевіряти законність дій державного виконавця щодо передачі майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна, чинним законодавством не передбачений.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 червня 2022 року у справі № 757/333/1483/20 (провадження № 61-369св22).

Отже, у відповідача ДП «СЕТАМ» не було обов`язку перевірки достовірності інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна.

Водночас, згідно із Порядком реалізації арештованого майна за відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватний виконавець).

У пункті 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна визначено, що заявка на реалізацію арештованого майна подається, зокрема разом із копіями документів, що підтверджують вартість (оцінку) майна (повідомлення сторін про визначення вартості майна, акт виконавця про визначення вартості майна або звіт суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання про оцінку майна, строк чинності якого відповідає вимогам частини шостої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини п`ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Згідно з пунктом 21 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі якщо оцінку майна проводив суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, виконавець надсилає сторонам повідомлення про оцінку майна не пізніше наступного робочого дня після отримання звіту про оцінку майна.

Як встановлено судом першої інстанції й підтверджується матеріалами справи, у виконавчому листі Печерського районного суду м. Києва від 31 грудня 2020 року, що виданий у справі № 757/34950/14-ц вказано наступну адресу боржника ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 .

Водночас, стягувач (відповідач у справі) ОСОБА_2 у заяві про відкриття виконавчого провадження зазначила іншу адресу, а саме, АДРЕСА_2 .

На запит від 06.01.2021 року № 48 щодо надання інформації про зареєстрованих фізичних осіб, Шевченківська районною в м. Києві адміністрація листом від 15 січня 2021 року №109/05/50-238 (що отриманий 18 січня 2021 року) повідомила приватного виконавця Фесик М. О. про те, що за адресою: АДРЕСА_2 із 08.07.1998 року зареєстрований ОСОБА_5 .

На запити приватного виконавця Фесик М. О. від 29 листопада 2021 року №7275, від 08 грудня 2021 року № 7643 Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації повідомили, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

У відзиві на позов представник відповідача приватного виконавця Фесик М. О. визнав, що в межах ВП НОМЕР_2 дійсно допущено технічну помилку та замість зазначення адреси, яка вказана у виконавчому документі, помилково внесено в АСВП інформацію щодо реєстраційних даних боржника за місцезнаходженням, яке було зазначено в заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження.

З огляду на наведене й ураховуючи, що до заявки на реалізацію арештованого майна не додано доказів належного повідомлення про визначення вартості майна сторони боржника ОСОБА_3 , за адресою проживання - АДРЕСА_3 , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення приватним виконавцем Фесик М. О. пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна.

Доводи апеляційних скарг про те, що позивач 16.02.2021 року ознайомився із виконавчим провадженням, й був обізнаний про вказану вище помилку, проте не вчинив ніяких дій, що свідчить про мовчазну згоду, колегією суддів відхиляються адже не спростовують недотримання приватним виконавцем Фесик М. О. у серпні 2022 року вимоги щодо направлення звіту про оцінку стороні виконавчого провадження, ОСОБА_3 , за адресою реєстрації (проживання), що виконавцем достовірно встановлена у межах виконавчого провадження і на момент подання заявки про проведення торгів була йому достеменно відома.

Також, як вбачається з матеріалів справи, проведена виконавцем оцінка, була оскаржена позивачем до суду у скарзі щодо дотримання/порушення порядку опису майна та накладення арешту, порядку призначення суб`єкта оціночної діяльності, порядку визначення вартості майна, яке передається на реалізацію, складення звіту про незалежну оцінку майна (справа № 757/34950/14-ц). Із відповідною скаргою ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва у жовтні 2022 року (вхідний штамп 13.10.2022 року) після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження 05.10.2022 року.

Отже, позивач, як сторона виконавчого провадження, скористався своїм правом на оскарження дій приватного виконавця у межах виконавчого провадження, утім на переконання колегії суддів, відсутність судового рішення за згадуваною скаргою, яка досі перебуває у провадженні суду першої інстанції, не перешкоджає наданню оцінки відповідним обставинам (діям приватного виконавця) у межах даної справи, адже в контексті неналежного повідомлення боржника в межах виконавчого провадження за адресою реєстрації та проживання, звернення із скаргою засвідчує незгоду сторони виконавчого провадження із проведеною оцінкою.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що допущені приватним виконавцем порушення, що доведені позивачем й не спростованім відповідачами, унеможливили реалізацію позивачем, як стороною виконавчого провадження, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» прав заперечувати визначену приватним виконавцем вартість нерухомого майна, яка на його переконання була суттєво занижена, що призвело до продажу на торгів за ціною, що не відповідала дійсній (ринковій).

Відповідно до поданого Звіту про незалежну оцінку частки нежитлових приміщень, що поданий позивачем на обґрунтування заниження вартості майна, вартість об`єкта оцінки станом на 26.07.2022 року становить 2 018 010, 00 грн.

Відповідно до висновку експерта №22239 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, що складений 28.12.2022 року й поданий суду першої інстанції, ринкова вартість частини нежилих приміщень № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В» загальною площею 45,80 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , станом на 26.07.2022 року становить 2 091 230 грн без ПДВ.

Водночас, ціна продажу майна торгах, що була фіксованою, становила 1 613 764, 00 грн., а отже, є значно нижчою за вказані вище.

У контексті справедливості торгів колегія суддів також звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 30 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна.

Торги за фіксованою ціною - спосіб реалізації арештованого майна за ціною, що фіксується на період реалізації, який не передбачає її підвищення під час торгів, за яким покупцем стає особа, що перша за інших надіслала заявку в електронній формі через особистий кабінет та негайно (не пізніше ніж протягом 15 хвилин) сплатила на рахунок Організатора суму (ціну лота), визначену в інформаційному повідомленні, в безготівковій формі з використанням електронних платіжних систем.

Продаж належної позивачу частки нерухомого майна на аукціоні за ціною, що є не тільки заниженою, а й фіксованою (що не могла бути застосована у силу прямої вказівки закону) й виключало можливість її підвищення під час торгів, є підставою для висновку про порушенням процедури проведення торгів, їх несправедливість та як наслідок, неможливість створювати для їх учасників правомірні наслідки (подібні висновки щодо викладені у постанов Великої палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22, провадження № 14-24цс24).

Отже, оскільки стягнення на нерухоме майно позивача, право власності на яке не було зареєстровано в установленому законом порядку, звернено в порушення визначеного ст. 440 ЦПК України порядку без дозволу суду, зважаючи на допущені приватним виконавцем на стадії, що передує проведенню торгів порушення, які уможливили проведення торгів, що не відповідають критерію справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення суб`єктивних цивільних прав позивача, та наявність підстав для визнання недійсними електронних торгів та визнання недійсним Акту про проведення торгів.

Належним способом захисту прав і законних інтересів позивача є визнання електронних торгів недійсними, позовні вимоги про визнання недійсним та/або скасування протоколу проведення електронних торгів є неефективним способом захисту порушеного права, оскільки відновлення прав особи, яка оспорює правочин купівлі-продажу продаж майна з електронних торгів, охоплюється вимогою про визнання торгів недійсними (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного від 26 квітня 2023 року в справі № 545/264/20 (провадження № 61-10242св22). Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 212/11434/21 (провадження № 61-4651св23).

Отже спосіб захисту прав позивача судом визначено правильно.

Щодо поновлення права позивача й вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц (провадження № 61-32603св18), від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 (провадження № 61-14765св20), від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 (провадження № 61-14677св21) та інших.

Спірне майно вибуло із володіння позивача не з його волі, на підставі торгів, проведених 31 серпня 2022 року із порушенням норм чинного законодавства, право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_1 який, у свою чергу, не є добросовісним набувачем, в розумінні положень частини першої статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначила, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України) Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (пункт 44).

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу і на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Висновок суду першої інстанцій у цій частині узгоджуються із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), що спростовує відповідні доводи апеляційних скарг. Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.

При цьому, з урахуванням вищевказаних висновків, безпідставними є посилання апеляційної скарги на неправильне застосування судом статті 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 , на думку заявника апеляційної скарги, є добросовісним набувачем майна.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61-10361св22).

У пунктах 5.57-5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

Відповідача ОСОБА_1 , не можна вважати добросовісним набувачем, адже як встановлено судом право власності на частку позивача ОСОБА_3 не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як на окремий об`єкт права власності з присвоєнням окремого реєстраційного номеру, відкриттям відповідного розділу та реєстраційної справи; відомості про все Приміщення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились, реєстраційної справи та відповідного розділу не відкривалось з наступним закриттям розділу та відкриттям окремих розділів та справ на виділені дві частки, а ціна продажу такої частки на торгах не була найвищою, адже була фіксованою, що не передбачає її підвищення під час торгів.

Тобто відповідач ОСОБА_1 знав або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не міг не знати про відсутність відповідних записів у Державному реєстрі речових прав, та про умови фіксованої ціни торгів, у яких він визначений переможцем за стартовою ціною.

Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують, та є необґрунтованими.

За встановлених обставин недобросовісності, виходячи із системного тлумачення положення статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, колегія суддів вважає, що наявні підстави для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянтів по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційних скарг не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , адвоката Власюк Катерини Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 та адвоката Коваля Ростислава Олександровича, який діє в інтересах Приватного виконавця виконавчого кругу міста Києва Фесик Марії Олексіївни, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф.Мазурик