Справа № 396/1924/24
Провадження № 2/396/736/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2024 року м.Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Русіної А.А.,

за участю секретаря судового засідання Оладенко М.С.

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 396/1924/24 за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Усатенко В`ячеслав Васильович до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Усатенко В.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних збитків та моральної шкоди.

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

06.11.2024 відповідач подала до суду клопотання про закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. На підтвердження подано копії документів про сплату коштів та постанови про закриття виконавчих проваджень.

03.12.2024 від сторони позивача на адресу суду надійшла заява про закриття провадження по справі на підставі п.2 ч. 1 ст. 255 УПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору, яка обґрунтована тим, що після пред`явлення позову відповідач погасила в повному обсязі заборгованість, чим повністю задовольнила позовні вимоги позивача після пред`явлення позову. У зв`язку із викладеним, позивач відмовляється від позовних вимог, до початку розгляду справи по суті. Крім цього, просив суд вирішити питання розподілу судових витрат, з врахуванням положень ч.2 ст.255 ЦПК України щодо розподілу судових витрат між сторонами та повернення судового збору з державного бюджету, а також положень ч.3 ст.142 ЦПК України, а саме - якщо позивач не підтримує своїх вимог внаслідок задоволення їх відповідачем, суд за заявою позивача присуджує понесені ним витрати з відповідача, про що подано клопотання про долучення довідку АТ КБ «ПриватБанк» про отримання позивачем грошових коштів від відповідача та заяву з додатками про підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

12.12.2024 представник відповідача адвокат Репело О.В. подав до суду заяву про закриття провадження у справі, просив відмовити у задоволенні заяви сторони позивача про стягнення судового збору у розмірі 1 994,49 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн. При цьому, 12.12.2024 року подав клопотання про зменшення витрат на оплату привничої допомоги адвокату з 20 000,00 грн до 2 000,00 грн.

Сторони в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Суд вважає за можливим розглянути клопотання про закриття провадження по справі у відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, суд приходить до такого висновку.

Щодо закриття провадження у справі.

Згідно із приписами частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 255 ЦПК України суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, якщо відсутній предмет спору, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті, незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі №404/251/17.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 вона просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми у розмірі 36 327,92 грн, інфляційних збитків у розмірі 138211,29 грн та моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн.

Як вбачається із долученої до клопотання представником позивача від 03.12.2024 довідки АТ КБ "ПриватБанк" відповідач ОСОБА_2 повернула борг позивачу ОСОБА_1 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми та відшкодувала моральну шкоду.

А відтак, у даній справі відсутній предмет спору у зв`язку з виконанням ОСОБА_2 боргових зобовязань під час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене, та те, що між сторонами не залишилося неврегульованих питань, суд вважає, що оскільки відсутній предмет спору у даній справі, провадження у справі слід закрити, у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, що сторонами не заперечуєтья.

Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд приходить до наступного висновку.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Так, частиною 1 статті 255 ЦПК України визначені підстави закриття провадження у справі, зокрема суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо:

- відсутній предмет спору (пункт 2 частини першої);

- позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (пункт 4 частини першої).

Згідно з частиною другою статті 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду регламентується статтею 142 ЦПК України.

Частина третя статті 142 ЦПК України, на яку покликається представник позивача, яка просить стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу, визначає, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Частиною третьою статті 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Тлумачення зазначеної норми дає підстави для висновку, що у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за виключенням, якщо позивач не підтримує свої вимоги унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. Тобто друге речення частини третьої статті 142 ЦПК України повинно застосовуватися у системному зв`язку із першим реченням, де йдеться про відмову від позову позивача.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, зокрема стаття 13 ЦПК України зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог (відповідно суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, та перевіряти законність судових рішень лише в межах вимог заявлених у суді першої інстанції), а учаснику справи надає право розпоряджатися своїми правами, у тому числі вчиняти чи не вчиняти ті чи інші процесуальні дії, на власний розсуд.

Закриваючи провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний наказ не скасовано, як про це у позові просила позивачка, проте до нього відповідачем внесено зміни, які зумовили відсутність предмета спору між сторонами у справі і між ними не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України) не є відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України підставою для стягнення з відповідачів на користь позивачки понесених нею судових витрат.

Положення частини третьої статті 142 ЦПК України, на яку посилається позивачка як на підставу для стягнення судових витрат, застосовується лише у разі, коли позивач відмовилася від позову, а причиною є задоволення вимог відповідачем, чого у цій справі не встановлено.

Зазначене узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16, провадження № 61-12504св20, на які вірно послався суд першої інстанції.

Подібні за змістом правові викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 688/3712/19, провадження № 61-6211св20, від 08 липня 2020 року у справі № 688/3320/19, провадження № 61-6830св20, від 24 липня 2020 року у справі № 688/3361/19, провадження № 61-6828св20, від 09 липня 2020 року у справі № 688/3556/19, провадження № 61-7919св20, від 23 липня 2020 року у справі № 688/3708/19, провадження № 61-6758св20, від 11 січня 2021 року у справі № 688/3359/19, провадження № 61-6973св20.

Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази.

05 серпня 2024 року між ОСОБА_1 та АО «Усатенко і Усатенко» укладено договір про надання професійної правничої допомоги № б/н.

Крім того, у матеріалах справи міститься додаткова угода до договору про надання професійної правничої допомоги від 30.10.2024, квитанція до прибуткового касового ордеру № 256 від 30.10.2024.

Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У даній справі, відсутній детальний опис робіт та зазначення часу, витраченого на правничу допомогу. У зв`язку із чим суд звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), де указано, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

У даному випадку предметом позову було стягнення 3% річних, інфляційних збитків та відшкодування моральної шкоди. Відповідачем в ході розгляду справи сплачено позивачу грошові кошти в загальному розмірі 199 449,21 грн. Крім того, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження, судові засідання не проводилися.

Суд констатує, що справи за позовами про стягнення 3% річних, інфляційних збитків та моральної шкоди не є складними, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, чинне законодавство України та судова практика з такого предмету спору тривалий час є незмінною та стабільною.

У справі, яка розглядається, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем заяв та матеріалів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої фактичності та неминучості) та розумності їх розміру, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу позивача є неспівмірним, не відповідає принципам розумності в цих правовідносинах, не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спірних правовідносин.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Здійснивши аналіз та оцінку наданих представником позивача доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у справі, враховуючи клопотання сторони відповідача про зменшення витрат на оплатк правничої допомоги, висновки вищевказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, суд вважає доцільним зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача з 20 000,00 грн до 3000,00 грн, що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат позивачу.

Керуючись статтями 137, 142, ч. 3 ст. 206 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних збитків та моральної шкоди.

Закрити провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних збитків та моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: А. А. Русіна