КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 367/3819/22

номер провадження 22-ц/824/15528/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року /суддя Шестопалова Я.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

До Ірпінського міського суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач просив суд стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 74 441 гривень 62 копійок та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 040 гривень 00 копійок.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 3 023,25 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 42,22 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. /а.с. 95-101/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив змінити рішення суду в частині стягнення заборгованості за договором позики №К150121-4 від 15 січня 2021 року, шляхом стягнення з відповідача заборгованості у сумі 74 441 гривень 62 копійок, з яких: 61 645 гривень 50 копійок залишок боргу за договором; 12 796 гривень 12 копійок неустойка за кожний календарний день існування простроченої заборгованості на користь ОСОБА_1 та стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, а в іншій частині рішення залишити без змін.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що станом на 14 вересня 2022 року позичальник свої зобов`язання не виконує належним чином, а його заборгованість складає 74 441 гривень 62 копійок, з яких: 61 645 гривень 50 копійок залишок боргу за договором; 12 796 гривень 12 копійок неустойка. Вказував, що у постанові Верховного Суду №373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року зазначено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом. Вказував, що у розрахунку, який надавався до позовної заяви зазначено, що платіж, який зробив відповідач 14.09.2022 року у розмірі 4 117 дол. США 00 центів, в еквіваленті на дату платежу складає 164 272 гривні, а не як рахує суд - 164 272,00 грн, що еквівалентно 5 559,68 доларам США за курсом продажу доларів США па 15.04.2022 року. Щодо нарахування неустойки зазначав, що договір позики було укладено 15 січня 2021 року, тобто сторони умови п. 11 договору позики погодили на власний розсуд і жодна із сторін щодо цього не заперечувала. Виходячи з викладеного вказував, що неустойка підлягає стягненню у сумі 12 796 гривень 12 копійок. В частині стягнення витрат на правову допомогу також зазначав, що судом першої інстанції, враховуючи всі обставини справи, зокрема зустрічну позовну заяву, було неправомірно зменшено суму правової допомоги, а отже, з відповідача необхідно стягнути саме понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп., у зв`язку з тим, що ця сума повністю обґрунтована обставинами справи і кількістю судових засідань по справі.

Відповідач про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформований належним чином, з відзивом на апеляційну скаргу до суду не звертався.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 15 січня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики №К150121-4, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 164 556 гривень 25 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим з договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто до 15 квітня 2021 року.

07 лютого 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики №К150121-4 від 15 січня 2021 року, згідно умов якого було внесено зміни в п. 1, 5, 6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 159 951,50 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 28.25 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 5 662 доларів США, в свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 5 662 доларів США, продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15.04.2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Згідно п. 5 додаткової угоди, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 додаткової угоди: 7 542, 75 гривень до 15 лютого 2022 року, 7 542, 75 гривень до 15 березня 2022 року, 144 866, 00 гривень до 15 квітня 2022 року.

Також 07 лютого 2022 року відповідач власноруч написав розписку, в якій зазначив, що кошти в сумі 159 951 гривень 50 копійок отримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 15 квітня 2022 року включно.

Відповідно до п. 9. договору позики №К150121-4, сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеної курсу у п. 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 1046 ЦК України про те, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України, викладене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Позивач стверджував, що за період з 07.02.2022 року по 14.09.2022 позичальником було сплачено 164 272,00 гривень, що еквівалентно 4117 доларам США за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 14.09.2022 року (1 долар США = 39,90 грн.).

З наведеного позивачем розрахунку вбачається, що залишок основного боргу за договором: 61645,50, за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 39,90 грн.) станом на 14.09.2022 року, що еквівалентно 1545 (одна тисяча п`ятсот сорок п`ять) доларам США (5662 -4117= 1545 доларів США).

Суд першої інстанції вірно вказував, що за погодженням сторін, загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 5 662 доларів США, продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 (три) місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15.04.2022 року.

Так, станом на 15.04.2022 року курс продажу доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» становив 29,547 грн.

Зважаючи на це, розрахунок заборгованості судом першої інстанції проведено з урахуванням курсу продажу долару США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 15.04.2022 року.

Як стверджує позивач, у період з 07.02.2022 року по 14.09.2022 року ОСОБА_2 було сплачено 164 272,00 грн., що еквівалентно 5 559,68 доларам США за курсом продажу доларів США на 15.04.2022 року.

Позивач не надає жодних даних та розрахунків які суми та в які дати ОСОБА_2 були сплачені, відсутні такі розрахунки і в апеляційній скарзі.

Отже, суд першої інстанції виходив з того, що залишок основного боргу за договором становить 3 023,25 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 29,547 грн.) станом на 15.04.2022 року, що еквівалентно 102 долари США 32 центи (5662 - 5 559,68 = 102,32 доларів США).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, за відсутності деталізованого розрахунку, дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 3 023,25 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 29,547 грн.) станом на дату, визначену у п. 1 Додаткової угоди до Договору позики №К150121-4 від 15 січня 2021 року, тобто на 15.04.2022 року.

Доводи апеляційної скарги щодо невірності розрахунків, апеляційним судом відхиляються, оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розрахунок позивача на а.с. 8 не містить деталізації оплат та дат платежів, їх розмірів, наявний лише період сплати, отже, суд першої інстанції вірно виходив з дати, визначеної у п. 1 Додаткової угоди до Договору позики №К150121-4 від 15 січня 2021 року, тобто 15.04.2022 року.

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості здійснити власні розрахунки, за відсутності їх конкретизації, оскільки, вказуючи лише період сплати та рахуючи курс на дату останньої сплати, позикодавець не враховує, що в різні періоди за різними оплатами був різний курс. Доказів того, що оплата була проведена одноразовим платежем матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи диспозитивність судового процесу, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Щодо стягнення неустойки за кожний календарний день існування простроченої заборгованості суд першої інстанції також дійшов вірних висновків у розрахунках.

Відповідно п. 11 Договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) Позичальником за даним Договором. Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Позивачем надано розрахунок, згідно якого з 16.02.2022 року нарахована неустойка згідно пункту 11 договору позики №К150121-4 від «15» січня 2021 року з урахуванням змін та доповнень від 07.02.2022 року, у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (за 8 днів з «16» лютого 2022 по «24» лютого 2022 року) - 159 951,50 * 8*1% = 12 796,12 гривень.

Оскільки в матеріалах справи не міститься детального розрахунку заборгованості відповідача станом на день звернення до суду, з наданого розрахунку не вбачається за можливе належним чином перевірити обґрунтованість нарахування заявлених сум неустойки, коли саме відповідачем було сплачено грошові кошти у розмірі 164 272,00 гривень невідомо, натомість позивачем вказано лише, період з 07.02.2022 року по 14.09.2022 року, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача неустойки, у в`язку з недоведеністю позовних вимог в даній частині.

Доводи апеляційної скарги в частині стягнення неустойки зводяться лише до обов`язковості її стягнення у зв`язку з порушенням умов договору, а тому висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, судом першої інстанції також зроблено правильні висновки.

01.12.2023 року між ОСОБА_1 та АО «Євтодьєв, Плачинда та партнери» було укладено договір про надання правової допомоги, відповідного до якого виконавець представляє інтереси замовника в суді.

Відповідно до п. 5.2 договору, розмір гонорару за надання правової допомоги замовнику за цим договором є фіксованим та становить - 20 000,00 грн.

Водночас, розподіл судових витрат не є позовною вимогою, має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом.

Ст. 137 ЦПК України детально описує порядок визначення та відшкодування вказаних витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Дослідивши, надані на підтвердження надання позивачу правової допомоги та її розміру, документи, враховуючи складність справи, значення справи для сторони, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Доводи апеляційної скарги, в цій частині також зводиться до безпідставності зменшення суми стягнення та відхиляються апеляційним судом з огляду на пропорційність задоволених позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: