Справа № 242/1941/23
Провадження № 2/202/2777/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Михальченко А.О.

секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 242/1941/23

за позовом

ОСОБА_1

до

Державного підприємства «Селидіввугілля»

про стягнення моральної шкоди,-, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля». Під час роботи отримав професійне захворювання, у зв`язку з чим встановлено втрату працездатності 65% та 3 групу інвалідності безстроково. Враховуючи глибину його фізичних та моральних страждань, ступінь втрати ним професійної працездатності, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, переживанням, погіршенням взаємин з близькими, вважає, що розмір моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн, який визначено згідно річного його заробітку, це є найменше, що відповідач повинен відшкодувати.

Просив стягнути з ДП «Селидіввугілля» на його користь моральну шкоду у зв`язку з професійним захворюванням у розмірі 200000,00 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.09.2024 прийнята позовна заява до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

Представником відповідача ДП «Селидіввугілля» Кудровим А.С. наданий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти позову у повному обсязі, посилаючись на наступне. При зверненні до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести факт заподіяння моральних страждань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яким чином порушено його нормальні життєві зв`язки та надати вичерпні докази, якими це підтверджено. Дане положення повністю відповідає статті 81 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач у даній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та її розміру. Проте, позивачем не надано до суду жодних доказів спричинення йому моральних страждань, порушення його звичного укладу житті, погіршення взаємин з близькими людьми або інших негативних наслідків, як зазначено в позові. Довідка МСЕК та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.09.2023, на які позивач посилається як на єдину підставу своїх вимог, підтверджують лише факт виникнення професійного захворювання, але ніяким чином не можуть бути доказами заподіяння позивачу моральної шкоди. Згідно висновку МСЕК та документів, що містяться в матеріалах справи, не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди позивачу, а тому, не може бути підставою для відшкодування йому такої шкоди. Ступень моральної шкоди та встановлення факту моральної шкоди повинно підтверджуватися висновками медичних установ, адже сама по собі наявність захворювання призводе до моральних страждань. Висновком та підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті професійного захворювання, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. При цьому, такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Акт розслідування причин виникнення професійного захворювання та висновок МСЕК про встановлення позивачу ступеня втрати працездатності в розмірі 65% є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому тільки матеріальної шкоди та отримання страхових виплат, але не є правовим або медичним доказом підтвердження факту заподіяння моральної шкоди. У даних документах відсутні висновки про стрес, депресію, переживання, або інші негативні фактори моральної шкоди, на які вказує позивач, внаслідок професійного захворювання. Таким чином, відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, саме на позивача покладений обов`язок доведення правомірності своїх вимог та надання необхідних доказів. Але позивачем, згідно матеріалів справи, до суду не було надано жодного документального доказу у підтвердження й обґрунтування своїх вимог, зазначених у позовній заяві, що могли дозволити зробити висновок про заподіяння йому моральних страждань. Крім того, наведений позивачем розрахунок суми моральної шкоди 200000,00 грн, відповідач вважає таким, що не відповідає принципам розумності та співмірності. Крім того, позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, відповідно до статті 29 Кодексу законів про працю України, був повідомлений та ознайомлений під розпис про його права і обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, а також ознайомлений про його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому, позивач свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я і його наслідки. До того ж, за період праці на підприємстві Відповідача до дня звільнення, від позивача не надходило жодних скарг щодо погіршення його стану здоров`я внаслідок умов праці, та під час проходження обов`язкових періодичних медичних оглядів, він був визнаний придатним до праці у підземних умовах. Тобто, відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з отриманим ним захворюванням не вчиняв, а за таких обставин не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди і за цієї підстави. Разом з цим, з метою попередження виробничого травматизму та розвитку професійних захворювань у працівників ВП «Шахта «Котляревська» ДП «Селидіввугілля», на виконання вимог статті 13 Закону України «Про охорону праці», на підприємстві створюються на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечується додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Впроваджуються прогресивні технології, засоби механізації та автоматизації виробництва, позитивний досвід з охорони праці. Забезпечується усунення причин, що призводять до нещасних випадків, професійних захворювань, здійснюються профілактичні заходи, визначені комісіями за підсумками розслідування цих причин, а також організовується пропаганда безпечних методів праці та співробітництво з працівниками у галузі охорони праці. За роки праці у шкідливих умовах праці позивач з метою отримання більшої заробітної плати та більш тривалої відпустки відносно інших професій, а також з метою виходу на пенсію на пільгових умовах, свідомо та з власної волі виконував дану роботу, під час якої допускав порушення норм з охорони праці, що і призвело до втрати його здоров`я. При цьому, жодних заяв про відмову від дорученої роботи у зв`язку з небезпекою для здоров`я або розірвання трудового договору за власним бажанням у зв`язку з невиконанням підприємством законодавства про охорону праці від позивача не надходило. За таких обставин, відповідальність за виникнення та розвиток професійного захворювання у позивача лежить безпосередньо на ньому. У зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача ДП «Селидіввугілля» у судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань до суду не надходило.

Приписами ч.1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу без учасників справи, оскільки про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином. Заяв про відкладення судового розгляду не надходило.

РОЗГЛЯНУВШИ МАТЕРІАЛИ ЦИВІЛЬНОЇ СПРАВИ, СУД ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 25.03.1997, звільнений 20.09.2023 за ч.2 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно довідки МСЕК серії 12 ААА № 120461 від 05.10.2023 ОСОБА_1 первинно встановлено 65% втрати працездатності з 05.10.2023 - довічно, та визнано інвалідом 3 групи довічно.

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 14.09.2023 встановлені хронічні професійні захворювання вперше.

Причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) зазначено тривала робота ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів: пил переважно фіброгенної дії - фактична величина 7,2 мг/м3, при нормативному значенні 10,0 мг/м3. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) фактична величина 81,9 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 38,2 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; виробничий шум - фактична величина 83 дБА, при нормативному значенні 80 дБА; робоча поза перебування у вимушеній позі 25% часу зміни при нормативному значенні 25% зміни; нахили корпусу - фактичне значення - 75 разів, при нормативному значенні 51-100 разів.

На підставі ст. 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків відшкодовується у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця.

При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини підприємства (власника або уповноваженого ним органу) за наявності юридичних фактів, що у сукупності є підставою для покладення на власника обов`язку відшкодувати таку шкоду.

Таким чином, із змісту цієї статті вбачається, що до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоров`ю завдана при виконанні позивачем трудових обов`язків, про що свідчить медичні висновки про наявність професійного захворювання, акти розслідування хронічного професійного захворювання, висновки МСЕК.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди. Відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено.

Також, суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тим, що позивач був обізнаний про шкідливий характер праці, оскільки забезпечення безпечних умов праці є обов`язком роботодавця. Суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо.

Судом встановлено, що позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків в ДП «Селидіввугілля», а тому наявні підстави, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, заподіяної з вини відповідача.

Вказаний висновок суду відповідає положенням ст.23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9 рп./2004, згідно з яким, ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлені позивачами вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню.

При вирішенні питання про право позивача на відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просила потерпіла. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, провадження № 14-463цс18.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує тяжкість завданих ушкоджень здоров`ю позивачів, ступень втрати професійної працездатності позивача ОСОБА_1 в розмірі 65 %, що позивач є інвалідом 3 групи, тривалість його лікування, глибину душевних та фізичних страждань з приводу професійного захворювання, погіршення здібностей у побуті, вимушеної зміни складу життя, припинення трудової діяльності, стан здоров`я позивача, важкість змушених змін у його життєвих і виробничих зв`язках, неможливість їх поновлення, те, що позивач постійно відчувають хворобливі відчуття, має потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні, та вважає розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди з ДП «Селидіввугілля» на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі 65 000 грн, що буде еквівалентно моральним стражданням позивача.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в доход держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст.10,12,13, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 65 000 грн 00 коп. (шістдесят п`ять тисяч грн 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Селидіввугілля» () на користь Держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Датою рішення, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склав 16.12.2024.

Суддя А. О. Михальченко