Справа № 750/9593/24
Провадження № 2/750/1925/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 грудня 2024 року м. Чернігів
Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:
суддіСупруна О.П.,
секретарМишаста К.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 750/9593/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,
09.07.2024 позивач через адвоката Сало О.П. звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у сумі
92 500,00 грн; упущену вигоду у сумі 7 757,05 грн; інфляційні збитки у сумі
945,35 грн, а також судові витрати у сумі 11 211,20 грн (10 000,00 грн витрати на правову допомогу, 1 211,20 грн судовий збір).
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач уклав усний договір з ОСОБА_2 на придбання та встановлення вікон і вхідних дверей за місцем реєстрації позивача, на виконання умов якого 27.11.2023 ОСОБА_1 надано ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 94 000,00 грн, про що складено відповідну розписку. Не виконавши умови договору, відповідач безпідставно залишив у своєму розпорядженні вказані грошові кошти, повернувши позивачу у кінці 2023 року лише 1 500,00 грн. У добровільному порядку відповідач кошти у сумі 92 500,00 грн не повернув, що стало причиною звернення до суду з даним позовом. Позивач зазначає, що має право на відшкодування збитків, оскільки якби він не сплатив ОСОБА_2 грошові кошти, а поклав їх на депозитний рахунок, то станом на дату звернення до суду отримав би додаткову вигоду по відсотках на депозитному рахунку у сумі 7 757,05 грн. Крім того, позивачем розраховані інфляційні збитки за період з 27.11.2023 по 09.07.2024 у сумі 945,35 грн.
Ухвалою судді від 18.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 02.10.2024.
02.10.2024 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Супруна О.П. у відпустці; у зв`язку з чим, судове засідання відкладено на 14.11.2024.
14.11.2024 розгляд справи відкладено на 16.12.2024 у зв`язку з неявкою сторін.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2024 позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів за борговою розпискою від 27.11.2023 у розмірі 47 000,00 грн залишено без розгляду.
У судове засідання, призначене на 16.12.2024, учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені належним чином; Позивач у поданій через канцелярію суду письмовій заяві просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про підтримку позову, дав згоду на заочний розгляд справи. Відповідач про причини неявки не повідомив, відзиву на позов, заяв та клопотань не подав.
За письмовою згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
Згідно вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що сторони уклали усний договір на придбання та встановлення вікон і вхідних дверей за місцем реєстрації ОСОБА_1 , на виконання умов якого позивач 27.11.2023 надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 47 500,00 грн, про що були складені письмові розписки (а.с. 15, 17).
Зі змісту розписок убачається, що відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти на закупівлю і установку вікон та вхідних дверей, зобов`язався виконати роботу або повернути кошти протягом двох місяців (а.с. 15, 17).
Позивач зазначає, що у кінці 2023 року відповідач повернув йому грошові кошти у сумі 1 500,00 грн, а решту коштів повернуто не було. У зв`язку з цим, кошти у сумі 46 000,00 грн залишаються у розпорядженні ОСОБА_2 без достатньої правової підстави, отже відповідач має їх повернути власнику, тобто позивачу.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала.
При цьому, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
За таких обставин, ураховуючи, що ОСОБА_2 не виконав зобов`язання із закупівлі та встановлення у помешканні позивача вікна та вхідних дверей, то відпала підстава, на якій відповідач набув кошти від позивача та мав право ними розпоряджатися.
У зв`язку з цим, суд вважає за можливе застосувати до вказаних відносин положення законодавства щодо повернення безпідставно набутого майна.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У заяві від 21.11.2024 про залишення частини позовних вимог без розгляду представник позивача просив також стягнути безпідставно набуті кошти у сумі 45 500,00 грн.
Ураховуючи диспозитивність цивільного судочинства, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача саме 45 500,00 грн.
Щодо стягнення на користь позивача інфляційних втрат суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц (провадження
№ 902/417/18 (провадження №12-79гс19).
За змістом статей 509, 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі
Із наданого позивачем в позовній заяві розрахунку, убачається, що інфляційні втрати розраховані за період з 27.11.2023 по 09.07.2024 та становлять 945,35 грн
Після залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у сумі 47 000,00 грн, позивачем не здійснено перерахунок указаної суми інфляційних втрат.
Так, у період з 01.12.2023 по 09.07.2024 сукупний індекс інфляції становив 104,990 % (у розрахунку: 100,70 % ? 100,40 % ? 100,30 % ? 100,50% ? 100,20 % ? 100,60 % ? 102,20 %), а тому розмір інфляційних втрат становить 2 270,32 грн ((у розрахунку: 45 500,00 грн (сума боргу) ? 104,990% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 45 500,00 грн (сума боргу)).
Із огляду на приписи частини першої статті 13 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача саме 945,35 грн, про що просить позивач у своїй позовній заяві.
Щодо стягнення на користь позивача упущеної вигоди суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України).
Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання.
У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.
Позивач при зверненні до суду зазначає, що умови договору були не виконані виключно з вини відповідача ОСОБА_2 , а тому ОСОБА_1 має право на відшкодування збитків, оскільки якби він не сплатив відповідачу грошові кошти, а поклав їх на депозитний рахунок, то станом на дату звернення до суду отримав би додаткову вигоду по відсотках на депозитному рахунку.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач навів відомості Міністерства фінансів України, розміщені на офіційному веб-сайті, де середня відсоткова ставка по депозитах в банках України для фізичних осіб станом на 20.11.2023 (дату одержання коштів) становила 14,38% за довгостроковим кредитом у національній валюті, тобто по 1,198% щомісяця (а.с. 18).
Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем дійсно був би укладений договір банківського вкладу за вказаними ставками.
Ураховуючи викладене, позовна вимога про стягнення упущеної вигоди не доведена належними та допустимими доказами, ґрунтується лише на припущеннях, у зв`язку із чим задоволенню не підлягає.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі
№ 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19).
Правничу допомогу позивачеві надавав адвокат Сало О.П. на підставі договору про надання правової допомоги від 08.07.2024. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 08.07.2024 Охріменко В.М. сплатив адвокату 5 000,00 грн за правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, який в ході судового розгляду не висловив свої заперечення щодо розміру цих витрат (а.с. 21-22).
Визначені позивачем та адвокатом Сало О.П. в попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат витрати на участь у судових засіданнях у розмірі
5 000,00 грн компенсації за рахунок відповідача не підлягають у зв`язку з тим, що представник позивача участі у судових засіданнях не приймав.
Таким чином, із урахуванням складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, відсутністю заперечень з боку відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, вони підлягають зменшенню до 5 000,00 грн, що відповідатиме принципам розумності та справедливості.
Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог (86%).
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 12, 13, 81, 137, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 46 445,35 грн (сорок шість тисяч чотириста сорок п`ять гривень
35 копійок) безпідставно отриманих коштів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 041,63 грн (одну тисячу сорок одну гривню 63 копійки) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання:
АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.
Суддя