16.12.2024
Справа № 642/7835/24
Провадження № 2/642/2076/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року суддя Ленінського районного суду міста Харкова Грінчук О.П., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності,

в с т а н о в и в:

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просила: 1) встановити юридичний факт її постійного проживання зі спадкодавцем, ОСОБА_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом 25 років до відкриття спадщини; 2) визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дослідивши позовну заяву з додатками, вважаю, що вона підлягає залишенню без руху, з наступних підстав.

Положеннями п.3 ч.3 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Однак, позивач не зазначає ціну позову, враховуючи, що позовна вимога про визнання права власності є майновою вимогою.

Згідно з п.9 ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 за N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" встановлено, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Відтак, документом, який підтверджує дійсну вартість майна, є звіт про оцінку майна, або висновок суб`єкта оціночної діяльності.

Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна.

За приписами абз. 3 п. 2 розділу ІV Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого наказом Фонду державного майна України 17.05.2018 року № 658, строк дії звіту про оцінку не може перевищувати шість місяців з дати оцінки, що зазначається в такому звіті.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому, суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом ЦПК України такий обов`язок покладається на позивача.

Таким чином, тягар доказування вартості майна несе позивач.

Однак, позивач не надала суду звіту про оцінку майна, дійсного на день звернення до суду з позовом, та не вказує ціну позову, з якої повинен вираховуватись розмір судового збору.

Так, відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч.3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В той час, позивачем не додано квитанції про сплату судового збору як за вимогу немайнового, так і за вимогу майнового характеру.

При цьому, позивачем не надано суду доказів підстав звільнення її від сплати судового збору.

Таким чином, позивачу необхідно надати суду звіт/висновок про дійсну станом на день подачі позову оцінку майна, право власності на яке вона просить визнати за нею, вказати ціну позову, та надати до суду підтвердження про сплату судового збору за позовну вимогу майнового характеру, виходячи з вартості спірного майна, та підтвердження про сплату судового збору за позовну вимогу немайнового характеру.

Окрім цього, положеннями п. 5 ч. 3 ст.175 та ч. 5 ст.177 ЦПК України визначається, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Всупереч вказаних вимог закону, позивач в позовній заяві лише обмежилася зазначенням про те, що оформити спадщину в нотаріальному порядку вона не має можливості, проте, не вказує на факт звернення до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину та відмову у видачі такого.

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що при розгляді справ про спадкування суди мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні.

Отже, реалізація права на звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування здійснюється після відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Однак позивачем не надано суду відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про спадщину із зазначенням причин такої відмови.

Крім того, згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 23.10.2009 №4-09-277818, квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Згідно з позовом, вказані особи померли і після них право власності на відповідну частку квартири успадкували їхні члени сім`ї, які фактично спадщину прийняли, оскільки фактично були зареєстровані за однією адресою.

Водночас, позивачем не долучено свідоцтва про смерть відносно одного зі співвласників спірного майна, а саме ОСОБА_6 ; не долучено відомостей про родинні зв`язки всіх співвласників для встановлення їх спадкоємців; не долучено відомостей про фактичне зареєстроване місце проживання таких спадкоємців станом на день смерті кожного зі співвласників (спадкодавців).

Також позивач, зазначаючи відповідачем у справі ОСОБА_2 як потенційну спадкоємицю, не надає жодних відомостей на підтвердження цьому.

Вказані недоліки перешкоджають відкриттю провадження у справі і підлягають усуненню.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду, враховуючи наявність підстав звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 177 цього Кодексу, протягом п`яти з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, позовну заяву потрібно залишити без руху та надати позивачу строк для усунення зазначених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання вимог ухвали до встановленої дати, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, ЦПК України, суддя,-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності - залишити без руху та надати позивачу 5-денний термін з моменту отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

Роз`яснити позивачу, що невиконання вимог ухвали суду у встановлений строк є підставою вважати позовну заяву неподаною та такою, що підлягає поверненню позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя