Справа № 541/3284/24
Провадження № 2/541/1217/2024
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Дністрян О.М.,

при секретарі судового засідання Докуніній А.С.,

за участю позивача та його представника - адвоката Якимової О.В., представника відповідача - Рубана О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні батька, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту перебування на утриманні.

Ухвалою суду від 20.09.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

02 жовтня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача, в якому зазначив наступне. Солдат ОСОБА_2 , призначений на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони військової частини НОМЕР_2 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 19 серпня 2022 року, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 21 від 19.08.2022. Згідно з пунктами 6, 7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу". Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим. Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення №1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України. Частиною 1 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби або під час дії воєнного стану визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку. Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку" статтю 26 викладено в новій редакції, зокрема, п.п. "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про

військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону № 3633-IX від 11.04.2024, що набрала чинності 18.05.2024, встановлює, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції чинній з 18.05.2024, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, в тому числі у разі перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Отже, з 18.05.2024 під час дії воєнного стану військовослужбовець має право на звільнення, якщо доведе факт перебування у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років.

ОСОБА_2 подав рапорт від 17 липня 2024 року командиру військової частини НОМЕР_1 з метою звільнення з військової служби. За результати розгляду поданого рапорту від 17 липня 2024 року командування військової частини НОМЕР_1 надало письмову відповідь від 31.07.2024 року за № 1341. Як вбачається з доданих до рапорту копій документів, ОСОБА_2 являється батьком трьох дітей віком до 18 років, що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Згідно свідоцтва про шлюб 27 грудня 2023 року Позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Також, встановлено, що ОСОБА_3 , разом з дітьми та ОСОБА_2 зареєстровані за різними адресами проживання. Разом з тим, уважно розглянувши надані копії документів, встановити факт перебування у Позивача на утриманні трьох дітей віком до 18 років, батьком яких Він являється, командування військової частини НОМЕР_1 не має можливості, окрім тільки як за рішенням суду. Враховуючи вищезазначене, командування військової частини НОМЕР_1 повідомляє, що для того щоб звільнитись з військової служби Позивачу необхідно підтвердити факт утримання трьох дітей віком до 18 років, батьком яких Він являється, у судовому порядку. Просили вирішити справу на розсуд суду.

Ухвалою суду від 16.10.2024 року підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали та просили задовольнити.

Представник відповідача просив вирішити справу на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, приходить до наступного висновку.

Ст. 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Частинами 1, 2 та 4 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на

утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Згідно із ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 320/948/18 зроблено висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення ст. 1 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та діє на даний час.

Солдат ОСОБА_2 , призначений на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони військової частини НОМЕР_2 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 19 серпня 2022 року, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 21 від 19.08.2022.

Відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини

або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану, в тому числі у зв`язку із перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є батьком неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8-9).

Як вбачається з позовної заяви, враховуючи наявність трьох неповнолітніх дітей на утриманні, 17 липня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової частини за сімейними обставинами.

Відповідно до відповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2024р. позивачу повідомлено, що неможливо встановити чи перебувають у нього на утриманні троє дітей віком до 18 років, оскільки ОСОБА_2 та його дружна ОСОБА_3 з неповнолітніми дітьми зареєстровані за різними адресами. Для того щоб звільнитись з військової служби рекомендовано підтвердити факт утримання трьох дітей віком до 18 років, батьком яких він є, у судому порядку, тобто звернутися із заявою про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні (а.с.11).

Згідно з інформацією від 12.08.2024 року № 97142, наданої Київським відділом державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно перевірки бази даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, в тому числі даних «спец розділу» АСВП (який містить виконавчі провадження, що перебували на виконанні до запровадження системи АСВП), у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерстваюстиції на виконанні не перебуває виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 ) аліментів (а.с.10 зворотній бік).

Вимоги позивача пов`язані з доведенням наявності підстав для звільнення його з військової служби під час мобілізації, тобто визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням.

В разі незгоди з рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідних органів вони можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку, а не шляхом подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 ч. 1 цієї статті).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 року за єдиним унікальним номером судової справи 287/167/18-ц міститься правовий висновок, в якому зазначено, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Наведене узгоджується також з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року за єдиним унікальним номером судової справи 320/948/18 та у постановах Верховного Суду від 16.11.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 363/5518/21 від 04.05.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 372/285/21.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22 березня 2018 року в справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року в справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року в справі № 9901/497/18 зазначила, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Так, за змістом положень ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За вимогами статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Приписами ст. 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Тобто сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей.

Таким чином, як вбачається з матеріалів позовної заяви, ОСОБА_2 є батьком трьох неповнолітніх дітей, батьківських прав по відношенню до дітей не позбавлений, рішеннями суду з позивача аліменти не стягувалися та заборгованості із сплати аліментів не має. Інших доказів про протилежне сторонами не надано.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає судовому розгляду за законом, оскільки відсутні підстави для встановлення факту перебування на утриманні позивача трьох дітей.

Звільнення з військової служби за означеною нормою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснюється за рапортом військовослужбовця, який розглядається командиром військової частини відповідно до чинного законодавства та у визначені строки, у випадку із незгодою з рішенням за наслідками розгляду відповідного рапорту військовослужбовець має право звернутись до суду у визначеному законом порядку, у даному випадку, в порядку адміністративного судочинства, оскільки за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існуватиме у сфері публічно-правових відносин.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

За таких обставин вважаю за необхідне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні дітей - закрити.

Згідно з пунктом 1 частини 1статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити, оскільки спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд -

У х в а л и в :

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні батька - закрити.

Роз`яснити, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 13 грудня 2024 року.

Суддя: О. М. Дністрян