З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Провадження № 2/638/4536/24
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді Яковлевої В.М.,
за участю секретаря судового засідання Сікорського А.С.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення суми авансу та пені,
05 червня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення суми авансу та пені.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в інтернет-магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в особі ФОП ОСОБА_2 (далі - відповідач), з метою придбання дивану.
Замовлення підтверджується Договором на виготовлення дивану згідно замовлення 131103 від 13.11.2023 (далі по тексту - Договір) (Додаток 3), а також квитанціями № 181008822 (13.11.2023) у розмірі (5,000) п`яти тисяч гривень як внесення передоплати згідно п. 2.6 Договору який було сплачено на реквізити ФОП ОСОБА_3 (Додаток 4) та відповідна копія переписки із представником Відповідача, що підтверджує що дані кошти по передоплаті вони просили оплатити на цей рахунок. Договір укладено з ФОП ОСОБА_2 (Додаток 5); та квитанція № 192644638 (05.03.2024) яка була сплачена мною у розмірі (6,395) шість тисяч триста дев`яносто п`ять гривень на вимогу відповідача як друга передоплата на реквізити ФОП ОСОБА_2 (Додаток 6), що разом становить 50% оплати усього замовлення яку замовник попросив внести щоб завод-виконавець почав виготовлення замовлення.
Підтверджуючі копії переписок з представником Відповідача додаються (Додаток 7), разом із Бланком замовлення з деталями замовлення (Додаток 8). Термін виготовлення та доставлення замовлення за Договором було встановлено терміном до березеня 2024 року. Згідно Бланку замовлення (Додаток 8) диван повинні були доставити позивачці 25.03.2024 року.
Таким чином, диван повинні були доставити 25.03.2024, то Відповідач повинен був повернути їй сплачений аванс до 02.04.2024.
Просить суд зобов`язати відповідача повернути суму сплаченого позивачкою авансу в розмірі 10 395 грн. (десяти тисяч триста дев`яносто п`ять гривень) суму сплаченого авансу за невиконання умов договору (1000 грн від загальної суми авансу Відповідач повернув 14.05.2024).
25 березня 2024 року, представники відповідача після неймовіної кількості повідомлень і дзвінків до них, вийшли на зв`язок і проінформували що Завод-Виконавець їм не відповідає і вони не можуть проінформувати мене щодо можливого сроку виготовлення мого замовлення, беручи до уваги, що строк виконання замовленя що був визначений Договором вже сплинув у березні 2024 року.
У зв`язку із чим мені було запропоновано повернути сплачену нею передоплату у розмірі 11 395 грн (одинадцять тисяч триста девятсот пять гривень). Для цього представник відповідача попросила написати Заяву на повернення коштів і надіслати її на відділення Нової пошти з обіцянками, що кошти будуть мені повернено після отримання даної заяви написаної від руки протягом 7 днів (Копії переписки додаються Додатком 9) (хоча прошу звернути увагу суду, що умови писати заяву на повернення коштів згідно п. 6.4. укладеного Договору немає. Виконавець у разі невиконання обов`язків зобов`язується повернути передоплату у повному обсязі протягом 7 робочих днів згідно закону України на вказані реквізити Замовника).
Після відправлення даної заяви, представник відповідача не забрав заяву з відділення, вона пролежала у відділені, поки не була повернена Новою поштою назад. Внаслідок чого, довелося додаткого сплатити доставку та пеню за простій документів у відділенні Нової пошти та оплатити доставку документів назад, що разом становить 115 грн (сто пятнадцать гривень) (Копії переписки і підтвердження факту того, що Відповідач не забрав надіслану заяву про повернення коштів Додаток 10, а також квитанції до підтверждують оплату мною доставки документів та пеню за зберігання заяви у відділі Нової пошти, яку Відповідач так і не забрав - Додаток 11 та Додаток 12, та сама заява на повернення коштів написана від руки Додаток 13). Тому прошу суд зобов`язати відповідача повернути сплачені мною кошти у розмірі 115 грн марно витрачені з вини відповідача на додаток до його основної суми неповерненого авансу.
У травні 2024 представники відповідача зовсім перестали виходити на зв`язок, не відповідають на її повідомлення, не беруть слухавку, не проінформовують мене щодо статусу мого замовлення або щодо повернення коштів про яке ми домовились. (Копії переписок додаються - Додаток 14). Тільки після того як я сказала, що звернусь до суду, мені повернули 1000 грн із загальної суми 11 395 грн. (Копії переписок додаються - Додаток 15).
Тобто, на момент подання позову відповідач повинен повернути 10 395 грн. сплаченого позивачкою авансу. Оскільки диван до 25.03.2024 виготовлено та доставлено не було, то з 02.04.2024 (саме це строк спливу 7 робочих днів коли Винонавець зобовязуються повернути Замовнику сплачений аванс у разі невиконанння замовлення згідно п. 6.4. укладеного між нами Договору) і до 30.05.2024
Відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку повернути мені аванс, а відповідно виконати грошове зобовязання передімною. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором.
Також, керуючись постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 роз`яснено, що повернення передплати є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 ЦК України, а отже, можна вимагати компенсацію за затримку оскільки правовідносини, в яких у зв`язку з фактичним закінченням терміну поставки у постачальника виникло зобов`язання повернути покупцеві передплату відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні збитки і 3 % річних на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.
Відповідно прошу суду також стягнути з Відповідача інфляційні збитки у розмірі 20,79 грн. та 3% річних у розмірі 50,27 грн від основної суми боргу.
Розрахунок інфляції: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,
ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (100,20 : 100) = 1.00200000 Інфляційне збільшення: 10 395,00 x 1.00200000 - 10 395,00 = 20,79 грн.
Розрахунок 3% річних Період розрахунку: з 02.04.2024 року по 30.05.2024 року - 59 днів [Проценти] = 10 395,00 грн (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 59 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 50,27 грн.
У зв`язку з такими діями відповідача, вважає, що відмова відповідача в задоволенні її законних вимог про розірвання договору та повернення суми сплачених коштів, а також місяці обіцянок і поведінка представників відповідача грубо порушує її права як споживача.
Окрім того, внаслідок порушення моїх прав протиправною поведінкою відповідача, вважає, що їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тривалому невиконанні відповідачем її законних претензій по поверненню авансу, що призвело до необхідності захисту права в суді, погіршення стану мого здоров`я у зв`язку з тим що протягом періоду з листопада 2023 до травня 2024 вона майже кожного дня намагаюсь шляхом повідомлень, дзвінків дізнатись статус мого замовлення і повернення моїх коштів, їздила у щоурум відповідача щоб знайти представників у Києві, офісу яких як виявилось немає. До того ж, у публічно доступній інформації в інтернеті я дізналась, що таких замовників у яких взяли кошти, але не виконали замовлення дуже багато, що говорить про те що така схема роботи відповідача носить масовий характер і має характер шахрайства. Для підтвердження надано відповідні повідомлення інших замовників, які також не можуть повернути свої кошти (Додаток 16).
Постійні переписки, дзвінки сприяли тому, що ОСОБА_1 стала себе погано почувати і постійно переживає, оскільки не можу отримати кошти, а всі мої намагання повернути кошти і домовитись шляхом переговорів з представниками відповідача є безрезультатним, оскільки менеджери відповідача видаляють свої аккаунти, кого вдається знайти, будучи онлайн не відповідають, не беруть слухавки, коли надсилаю затребувані документи/заяви про повернення коштів навіть не забирають їх.
Такі душевні страждання відповідно до ст. 23 ЦК України також підлягають відшкодуванню Відповідачем, а, враховуючи їх тривалість та вперте невизнання відповідачем її прав як споживача і надалі, невиконання вимог законодавства по відновленню моїх прав, вважає, що розмір грошового відшкодування завданої позивачці моральної шкоди повинен становити 10 000 грн (десять тисяч гривень).
У зв`язку із чим була вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав і можливості повернення сплачених нею коштів.
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просить сягнути з відповідача Розірвати Договір на виготовлення давану згідно замовлення 131103 від 13.11.2023 на користь позивача 10 395 грн (десять тисяч триста дев`яносто п`ять гривень) суму сплаченого авансу за невиконання умов договору.
Стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні збитки у розмірі 20,79 грн. та 3% річних у розмірі 50,27 грн від основної суми боргу.
Стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти у розмірі 115 грн за відправку заяви про повернення коштів та пеню за простій документів, що були витрачені з вини відповідача.
Стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн (десять тисяч гривень) завданої моральної шкоди.
Судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 cерпня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення суми авансу та пені за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Призначено судове засідання у справі.
У судове засідання позивачка не з`явилась, про час, дату, місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час, дату, місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав.
Відповідно до частини 1 статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система.
Частиною 7 статті 14 ЦПК України визначено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд надсилає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Рішенням Вищої ради правосуддя №1845/0/15-21 від 17 серпня 2021 року затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі ЄСІТС), яке набуло чинності 05 жовтня 2021 року.

Пунктом 42 частини 2 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, встановлено, що засобами ЄСІТС в автоматичному режимі здійснюється перевірка наявності в особи зареєстрованого Електронного кабінету.

У разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.

В іншому випадку до автоматизованої системи діловодства надходить повідомлення про відсутність в особи зареєстрованого Електронного кабінету.

Згідно приписів ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Таким чином, відповідач про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Відповідачем у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась.

Пунктами 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Однак, відзиву на позовну заяву суду, ані жодних інших заяв та/або клопотань, в тому числі з процесуальних питань, під час розгляду справи, включно до моменту ухвалення ухвалення судового рішення, сторона відповідача суду не подала.

Таким чином, суд, під час судового розгляду, керувався, насамперед, принципом поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Окрім того, слід зауважити, що Верховний Суд України Листом від 25.01.2006 № 1-5/45 визначив, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Критеріями оцінювання розумності строку розгляду справи, які є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних) є, зокрема, складність справи; поведінка заявника тощо.

Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Таким чином, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та рівність учасників справи, задля всебічного та повного судового розгляду, повністю сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених чинним законодавством, з метою встановлення належним чином всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення, ухвалення законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У справі було зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін.

При цьому матеріали справи достеменно свідчать, що сторони мали всі можливості для реалізації своїх процесуальних прав.

Водночас, суд керувався нормами цивільного процесуального законодавства, принципами верховенство права, поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності сторін, диспозитивності, розумності строку розгляду справи судом, взяв до уваги категорію та складність справи.

З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає.

Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

13 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась в інтернет-магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в особі ФОП ОСОБА_2 (далі - відповідач), з метою придбання дивану.

Замовлення підтверджується Договором на виготовлення дивану згідно замовлення 131103 від 13.11.2023, а також квитанціями № 181008822 (13.11.2023) у розмірі (5 000) п`яти тисяч гривень як внесення передоплати згідно з п. 2.6 Договору який було сплачено на реквізити ФОП ОСОБА_3 (Додаток 4) та відповідна копія переписки із представником відповідача, що підтверджує що дані кошти по передоплаті вони просили оплатити на цей рахунок.

Договір укладено з ФОП ОСОБА_2 (Додаток 5); та квитанція № 192644638 (05.03.2024), яка була сплачена в розмірі (6 395) шість тисяч триста дев`яносто п`ять гривень на вимогу відповідача як друга передоплата на реквізити ФОП ОСОБА_2 (Додаток 6), що всього становить 50% оплати усього замовлення, яку замовник попросив внести як умови для того, щоб виконавець почав виготовлення замовлення (а. с. 6-7, 9).

Обґрунтовуючи наявність договірних відносин позивач посилається на сформовані замовлення щодо м`яких меблів, які містять специфікації товарів (дивана та ліжка), ціну, строк виготовлення, строк доставки та реквізити для оплати, які є банківськими реквізитами фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Також, на підтвердження узгодження між сторонами предмету, ціни товару та строків поставки посилається на листування з представниками відповідача та самою відповідачкою, на підтвердження чого надає копії роздрукованих переписок в месенджерах.

Як встановлено ч.1 ст.626 ЦК України , договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно приписів ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначено в ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч.1 ст.632 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до приписів ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 640 ЦК України унормовано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно положень ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Положеннями ст.642 ЦК України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч.1 ст.662 ЦК України).

Як зазначено у ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст.698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним.

Положеннями ч.1 ст.699 ЦК України унормовано, що пропозиція товару в рекламі, каталогах, а також інших описах товару, звернених до невизначеного кола осіб, є публічною пропозицією укласти договір, якщо вона містить усі істотні умови договору.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 100 ЦПК України, у подібних правовідносинах.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази розміщення відповідачем публічної пропозиції, яка містила б предмет, ціну товару та строк виконання зобов`язання. Долучені позивачем до позовної заяви замовлення на придбання м`яких меблів судом до уваги не приймаються з огляду на неможливість ідентифікації належності ресурсу, на якому вказані замовлення були сформовані.

Перерахування позивачем грошових коштів на рахунок відповідача без доведеності факту розміщення останньою публічної пропозиції, не є доказом прийняття цієї пропозиції та відповідно, укладення договору купівлі-продажу.

У наданих позивачем копіях листувань неможливо ідентифікувати відправників повідомлень, що в сукупності з запереченнями відповідача щодо факту листування та розміщення пропозиції дає підстави для висновку про недоведеність факту існування договірних відносин між сторонами.

Вказані вище докази є неналежними, оскільки не підтверджують наявність договірних відносин саме між позивачем та ФОП або наявність будь-яких інших правових підстав для отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 10 395 гривень 00 копійок.

Визначаючи правову природу суми в розмірі 10 395,00 грн, суд виходить з наступного.

Згідно позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Передбачений інститутом кондикції вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Отже предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19)).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

Враховуючи встановлену судом відсутність договірних відносин між сторонами, а також відсутність обґрунтування відповідачем, на якій саме правовій підставі грошові кошти у сумі 10 395,00 грн знаходяться у неї, суд вважає, що грошова сума в розмірі 10 395,00 грн підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

При цьому, норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовуються.

В обгрунтування позовних вимог в цій частині позивачка посилається на те, що, оскільки диван до 25.03.2024 виготовлено та доставлено не було, то з 02.04.2024 (саме це строк спливу 7 робочих днів коли виконавець зобов`язуються повернути замовнику сплачений аванс у разі невиконанння замовлення згідно п. 6.4. укладеного між ними Договору) до 30.05.2024

Позивачкою заявлена сума про стягнення з відповідача інфляційних збитків в розмірі 20,79 грн. та 3% річних у розмірі 50,27 грн від основної суми боргу.

Розрахунок інфляції: ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення;

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (100,20 : 100) = 1.00200000 Інфляційне збільшення: 10 395,00 x 1.00200000 - 10 395,00 = 20,79 грн.

Розрахунок 3% річних: Період розрахунку: з 02.04.2024 року по 30.05.2024 року - 59 днів [Проценти] = 10 395,00 грн (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 59 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 50,27 грн.

Наведений позивачкою розрахунок є правильним.

Вимоги позивача про розірвання договору, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають з огляду на недоведеність факту укладення договору купівлі-продажу.

Враховуючи принцип диспозитивності, в межах заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню інфляційні збитки в розмірі 20,79 грн. та 3% річних у розмірі 50,27 грн від основної суми боргу.

Окрім того, немає жодних правових підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди, з огляду на те, що, за змістом ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий звязок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього. В даній справі між сторонами виникли кондикційні зобовязання, а не деліктні правовідносини.

Тому у задоволенні позову в частині вимоги про стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кошти у розмірі 115 грн за відправку заяви про повернення коштів та пеню за простій документів "Нова пошта"суд не відносить до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Понесені позивачем судові витрати документально підтверджено квитанцією № 202387482 від 30 травня 2024 року про сплату судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

Оскільки позовні вимоги задоволено, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесені документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 619, 39 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 264-265, 280 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення суми авансу та пені задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 10 395 грн (десять тисяч триста дев`яносто п`ять гривень) безпідставно набутих грошових коштів, інфляційні збитки в розмірі 20,79 грн та 3% річних у розмірі 50,27 грн

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 10 395 грн (десять тисяч триста дев`яносто п`ять гривень) судовий збір в розмірі 619 (шістсот дев`ятнадцять) грн 39 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Фізична особа підприємець ОСОБА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2024 року.

У зв`язку із перебуванням у період з 12 грудня 2024 року по 16 грудня 2024 року судді в нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні повний текст судового рішення надіслано до ЄДРСР 16 грудня 2024 року.

Суддя В.М. Яковлева