ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/919/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2024 р. Дарницький районний суд м. Київа у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

приватного виконавця Білоконь М.В.

представника стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконь Миколи Вадимовича про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника,

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Білоконь Микола Вадимович звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з поданням про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому зареєстрована неповнолітня дитина.

В обґрунтування подання вказав, що 10 травня 2024 року приватним виконавцем Білоконем М.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 на виконання виконавчого листа Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/20002/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість в сумі 3 650 820 грн., судових витрат в розмірі 7 246,80 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 36 508,20 грн.

В ході виконавчих дій по даному виконавчому провадженні державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Боржник належним чином ознайомлений з постановами про відкриття виконавчих проваджень, однак до теперішнього часу рішення суду не виконано.

За боржником зареєстровано нерухоме майно, а саме: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Будь - яке інше майно, на яке можливо було б звернути стягнення та реалізувати його в подальшому в рахунок погашення боргу за боржником не зареєстровано. Для погашення заборгованості за вищезазначеним виконавчим документом, в зв?язку із відсутністю (недостатністю) у боржника грошових коштів та іншого майна, стягнення може бути звернено на вказану квартиру.

Згідно з відомостями, які містяться в інформаційній системі, «Реєстр територіальної громади міста Києва» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приватним виконавцем Білоконем М.В. на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації було направлено заяву про надання дозволу на реалізацію квартири, однак органом опіки і піклування було відмовлено у наданні такого дозволу.

Згідно актів приватного виконавця у квартирі АДРЕСА_2 , ніхто не проживає, квартира зачинена. Під час опису квартири приватним виконавцем за участю представника стягувача консьєржем було повідомлено, що сам боржник ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає.

На думку приватного виконавця, вказані у поданні обставини ускладнюють виконання судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, у зв`язку із чим приватний виконавець звернувся до суду із даним поданням для вирішення питання про примусову реалізацію нерухомого майна боржника, право користування яким має дитина.

В судовому засіданні приватний виконавець Білоконь М.В. підтримав подання з викладених у ньому підстав. Повідомив, що за боржником ОСОБА_2 зареєстроване нерухоме майно, а саме: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-яке інше майно, на яке можливо було б звернути стягнення та реалізувати його в подальшому в рахунок погашення боргу в повному обсязі за боржником не зареєстровано. Державним виконавцем проведено всі можливі дії для виконання рішення суду, однак станом на день звернення до суду боржником заборгованість перед ОСОБА_3 повністю не погашено. Тому звернення стягнення на квартиру, належну боржнику, в якій зареєстрована малолітня дитина, є єдиним способом виконання рішення суду. Приватний виконавець зауважив, що згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, мати боржника ОСОБА_5 , є власницею 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_3 . В той же час, сам боржник ОСОБА_2 також є власником 1/3 квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка може використовуватися як місце проживання неповнолітньої дитини. Разом з тим, у спірній квартирі ніхто не проживав та не проживає.

Представник органу опіки і піклування в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Представник стягувача подання приватного виконавця підтримав.

Боржник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився та про причини неявки не повідомив.

За положенням ч.1 ст.435 ЦПК України заява про встановлення способу і порядку виконання судового рішення розглядається судом у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Зважаючи на те, що судове рішення не виконується боржником впродовж тривалого строку, нормами ЦПК України передбачені скорочені строки розгляду питання про встановлення способу і порядку виконання судового рішення, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності боржника.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10.05.2024 Дарницьким районним судом м.Києва видано виконавчий лист у справі №753/20002/23 (провадження №2/753/805/24) від 08.04.2024, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 3 65 820 грн., 7 246,80 грн. судового збору та 36 508,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

10.05.2024 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа №753/20002/23, виданого 10.05.2024 Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 3 65 820 грн., 7 246,80 грн. судового збору та 36 508,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Протягом виконавчого провадження приватним виконавцем Білоконем М.В. не було виявлено грошових коштів, рухомого майна та інших цінностей, на які можливо звернути стягнення в межах виконавчого провадження НОМЕР_1.

На час звернення до суду з поданням вищевказане рішення суду в повному обсязі не виконано.

Боржник ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою приватного виконавця від 10.05.2024 накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення.

12.07.2024 приватним виконавцем в ході вказаного вище виконавчого провадження проведено опис та накладено арешт на майно ОСОБА_2 , а саме: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з відомостями, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади міста Києва» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09.10.2024 приватним виконавцем Білоконем М.В. на адресу Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації було направлено заяву про надання дозволу на реалізацію квартири, однак органом опіки і піклування було відмовлено у наданні такого дозволу.

Згідно актів приватного виконавця у квартирі АДРЕСА_2 , ніхто не проживає, квартира зачинена. Під час опису квартири приватним виконавцем за участю представника стягувача консьєржем було повідомлено, що сам боржник ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону №1404-VІІІ встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження»; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Втім, згода органу опіки та піклування при виконанні судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, законом не вимагається, а в разі виконання інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу з боржника (його поручителя) на суму зобов`язань, отримання дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим.

Вказаний висновок кореспондується із висновком Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 26 жовтня 2021 року у справі №755/12052/19.

У даній справі на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя М.В. перебуває виконавчий лист 753/20002/23, виданий 10.05.2024 Дарницьким районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 3 65 820 грн., 7 246,80 грн. судового збору та 36 508,20 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право користування яким мають діти, отримання приватним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25.11. 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19)від 10.10.2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

ЄСПЛ у пункті 65рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04) зазначив, що якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» («Scordino v. Italy», заява №36813/97, п. 183). Так само й у справах про невиконання судових рішень: будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (див. згадане вище рішення у справі «Метаксас проти Греції», п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Під час розгляду подання суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.02.2023 року справа № 2-537/11, провадження № 61-5415св22.

Зокрема, судом констатовано, що чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Як вбачається зі змісту пунктів 66-67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 року № 866, з метою укладення правочинів щодо нерухомого майна, право власності або користування, яким має дитина, до органів опіки та піклування мають звертатися батьки або особи, які їх замінюють, тобто особи, які є власниками майна або законними представниками дитини, у разі якщо остання є власником, й заінтересовані в укладенні правочину.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, повязані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобовязання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець, в силу приписів ч. 1 п. 1 ч. 2, п.п. 3, 6, 22 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

При цьому дбати про дітей та їх інтереси мають насамперед батьки, а держава охороняє інтереси дітей при вчиненні саме батьками дій, які можуть нашкодити інтересам дітей.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №453/1637/21 (провадження №61-7418св22).

У постанові від 26.10.2021 року у справі №755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу з боржника на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування.

Тобто, на думку Великої Палати Верховного Суду, виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти, однак у випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З наведеного вбачається, що з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмови) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в ст. 435 ЦПУ України.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Як встановлено під час розгляду даної справи малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 хоч і зареєстрована у спірній квартирі, але фактично там не проживає.

Натомість, згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, боржник ОСОБА_2 також є власником 1/3 квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка може використовуватися як місце проживання неповнолітньої дитини.

Таким чином, суд вважає, що права дитини внаслідок реалізації нерухомого майна на підставі рішення суду не можуть вважатись порушеними, оскільки ОСОБА_2 також є власником 1/3 квартири за адресою АДРЕСА_3 , яка може використовуватися як місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 .

Суд враховує, що рішення суду, яким з боржника ОСОБА_2 було стягнуто борг залишається невиконаним, а реєстрація неповнолітньої дитини позбавляє стягувача можливості задовольнити свої вимоги та захистити порушене право.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе, враховуючи конкретні обставини справи та поведінку боржника, який ухиляється від повного та належного виконання судового рішення, задовольнити подання приватного виконавця та надати приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Білоконю Миколі Вадимовичу дозвіл на реалізацію квартири боржника ОСОБА_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина боржника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя М.В. про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 260, 435 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя Миколи Вадимовича про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржника- задовольнити.

Надати приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Білоконю Миколі Вадимовичу дозвіл на реалізацію квартири боржника ОСОБА_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА