Справа № 148/1093/24
Провадження №2/148/473/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2024 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.,

при секретарі Ліванчук А.Ф.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Наконечного В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні місті Тульчині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , поданим представником ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - служби у справах дітей Тульчинської міської ради, до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, мотивуючи позовні вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі з 09.09.1990 по 08.09.2020. У шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, син проживає з позивачем. Їх дочка ОСОБА_5 з кінця серпня 2023 року проживає та працює в м.Ассен, Нідерланди, куди вона виїхала у зв`язку із повномаштабним вторгненням РФ на територію України.

Відповідно до судового наказу, виданого Тульчинським районним судом Вінницької області від 21.07.2020 у справі №148/959/20 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина.

Для того, щоб підвищити світогляд сина, для покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, в т.ч. у зв`язку із повномаштабним вторгненням РФ на територію України, з метою створення безпечних умов для життя і здоров`я дитини через введення в Україні воєнного стану, а також для того, щоб син зустрівся зі своєю сестрою, за якою він сильно сумує, почивачем було прийнято рішення про тимчасовий виїзд разом із сином за межі України до м.Ассен, Нідерланди, строком до 29.09.2025, де син буде навчатися в спеціальних класах школи, створених для дітей-переселенців із України, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.

Позивач не має на меті залишитися з сином в Нідерландах на постійне місце проживання. В період їх перебування із сином за кордоном відповідач не буде позбавлений можливості спілкуватися із сином за допомогою засобів зв`язку, а також побачень із ним за допосогою відеозв`язку.

Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Вважає, що для виїзду із неповнолітньою дитиною за кордон одним із батьків необхідна нотаріально посвідчена згода другого з батьків, яка також необхідна при вступі дитину у школу.

Позивач неодноразово в усній формі зверталась до відповідача за наданням такого дозволу, однак відповіді не отримала. 29.04.2024 позивач направила до відповідача звернення щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон сина на період з 15.05.2024 по 29.09.2026 до Нідерландів, де просила повідомити про його рішення в триденний термін. Даний лист відповідач отримав 30.09.2024, однак станом на день звернення до суду відповіді не надав.

Неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньму сину суперечить законним правам та інтересам дитини.

Передбачена чинним законодавством під час дії воєнного стану в Україні можливість виїзду дитини в супроводі позивача за кордон без нотаріально посвідченої згоди відповідача не може слугувати безумовною підставою для відмови суду у задоволенні позовної вимоги, так як компетентні органи Нідерландів звертають увагу на необхідність подання листа, підписаного одним із батьків заявника, який не супроводжуватиме його, про надання згоди на виїзд дитини за кордон до Нідерландів.

Через дані обставини позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить надати позивачу дозвіл на виїзд сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Ассен у Нідерсандах без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_4 та тимчасове перебування (проживання) до Нідерландів, м.Ассен, на строк до 28.09.2006.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Також в судовому засіданні вказала, що на даний час позивач із сином перебувають за кордоном, дитина навчається в Нідерландах у школі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - представник служби у справах дітей Тульчинської міської ради в судовому засіданні вказав, що на його думку відсутній предмет спору. При цьому зазначив, що рішення у справі просить прийняти на розсуд суду.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що відповідач заперечує щодо того, що поїздка сина буде тривати більше 2 -х років.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, а тому в силу ст.82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає, що сторони перебували у шлюбі, який на даний час вже розірвано.

Згідно копії повторного свідоцтва про народження від 24.12.2022 серія НОМЕР_1 (а.с.12) сторони є батьками ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 18.04.2023 (а.с.5) ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 14.12.2022 (а.с.12) ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 06.05.2024 №327 (а.с.13) вбачається, що на утриманні ОСОБА_3 знаходиться син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

29.04.2024 позивачем відповідачу було направлено письмове звернення щодо надання ним дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їхнього сина в Нідерланди на період з 15.05.2024 по 29.09.2026 та запропоновано в письмовій формі повідомити в триденний термін про своє рішення.

У зв`язку із неотриманням позивачем від відповідача дозволу на тимчасовий виїзд їхнього сина за кордон представник позивача звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною 1 та 3 ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

В той же час, порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Згідно ст.1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Слід зазначити, що з 24.02.2022 в України на підставі указу Президента України №64/2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і триває донині.

У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні Кабінетом Міністрів України спрощено порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку.

Так, абзацом 13 п.2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Аналіз норм чинного законодавства вказує на те, що у період воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку можливий в супроводі одного з батьків, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків.

Оскільки на момент пред`явлення даного позову, так і на момент розгляду судом даної справи воєнний стан в Україні не скасовано, тому будь-яких перешкод для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька позивач не має.

До того ж, як встановлено у судовому засіданні та підтверджено представником позивача, на теперішній час позивач та її неповнолітній син ОСОБА_6 перебувають за межами України - у Нідерландах. Більш того, на момент розгляду справи неповнолітній син сторін ОСОБА_6 вже перебував за кордоном, про що свідчить його копія закордонного паспорта № НОМЕР_2 від 05.01.2023 (а.с.139), у якому міститься відмітка про перетин ним 08.06.2024 кордону. Отже, права дитини не порушені.

Частинами 7, 8 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17-ц сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

У постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 297/1949/21 зазначено, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку з конкретно визначеним періодом перебування за кордоном та з конкретно визаченою країною.

У постанові Верховного Суду від 09.12.2021 у справі № 359/1506/21 колегії суддів прийшла до висновку, що оскільки дитина перебуває за межами України, то вирішувати питання щодо надання дозволу на її виїзд можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України.

Також, суд вважає необхідним звернути увагу, що Верховний Суд у постанові від 03.07.2019 у справі №643/1090/17 наголосив, що незазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Слід зазначити, що необхідність у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відсутня у випадку, коли дитина уже проживає за кордоном у визначеній країні. Заразом, у випадку, якщо така необхідність все ж таки виникла під час знаходження дитини в іншій країні, даний факт має бути підтверджений належними та допустимими доказами.

Між тим, твердження представника позивача про те, що надання дозволу на виїзд дитини за межі України необхідний для вступу її сина до школи, а також те, що компетентні органи Нідерландів звертають увагу на необхідність подання листа, підписаного одним із батьків заявника, який не супроводжуватиме його, про надання згоди на виїзд дитини за кордон до Нідерландів не заслуговують на увагу, оскільки нею не надано, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для підтвердження обставин, про які вона вказує.

Окрім того, в судовому засіданні було встановлено, що дитина з 08.06.2024 перебуває за кордоном, тому суд приходить до висновку, що питання щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі України можливо лише після її повернення до України, тобто, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України, конкретної мети виїзду дитини.

Також суд вважає необхідним наголосити, що незазначення представником позивача конкретної адреси місця перебування дитини, навчального закладу, в якому вона навчатиметься, повернення дитини на територію України, виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог представника позивача в заявлених нею межах та про відсутність правових підстав для їх задоволення.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.33 Конституції, ст.3, 18 Конвенції про права дитини, ст.1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", абз.13 п.2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 5, ст.313 ЦК України, ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", ст.7, 141, 157 СК України, ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, 223, ч. 2 ст. 247, ст.263- 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 , поданого представником ОСОБА_1 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - служби у справах дітей Тульчинської міської ради, до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем, залишити за нею.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.12.2024.

Суддя: