КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Хобти Сергія Григоровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року у складі судді Саламона О.Б.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-капітал» про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просила:

- визнати за нею право власності на частину кв. АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на частину кв. АДРЕСА_1 ;

- в порядку поділу майна визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль Ford Fusion, 2016 року, червоного кольору (Vin НОМЕР_1 ).

Позов обґрунтовано тим, що 06 жовтня 2001 року між ОСОБА_3 (Гілевською після реєстрації шлюбу) та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого мають спільних дітей - ОСОБА_4 - 2006 року народження та ОСОБА_5 - 2013 року народження.

Подружнє життя не склалось, а відтак також подано до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. У період шлюбу придбано кв. АДРЕСА_1 та автомобіль Ford Fusion (придбаний за особисті кошти внаслідок спадкування частини квартири).

Оскільки не дійшли згоди з приводу добровільного розподілу спільного майна, з метою захисту прав та інтересів вимушена звернутись до суду з вказаної позовною заявою про поділ майна подружжя.

У вересні 2023 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у якій просив:

- визнати за ним право особистої приватної власності на 2/3 частини 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на частину об`єкту фінансування квартири на АДРЕСА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_1 частину вартості автомобіля марки Ford Focus у розмірі 90 510 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви зазначено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_2 після продажу квартири АДРЕСА_4 , при цьому сторони не мала достатніх доходів для накопичення та придбання спільного житла. ОСОБА_1 у 2001 році не працювала, а в наступних 2002 та 2003 роках отримувала заробітну плату у розмірі 2 280 грн.

Окрім зазначеного вказує на те, що ОСОБА_1 у 2017 році укладено договір про участь у фінансуванні будівництва квартири на АДРЕСА_2 . Отже, майнові права на вищевказаний об`єкт інвестування набуто під час перебування сторін у шлюбі, а тому до вказаних майнових прав застосовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке підлягає поділу між сторонами.

20 березня 2007 року було придбано у спільну сумісну власність подружжя транспортний засіб Ford Focus, 2007 року та зареєстровано 07 липня 2007 року на ОСОБА_1 . При цьому 11 серпня 2023 року вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника на підставі договору купівлі-продажу, а 12 серпня 2023 року відповідачка за зустрічним позовом виїхала за межі України до Нідерландів.

Також зазначає, що вони не підтримують сімейних відносин, водночас після виїзду відповідачки за зустрічним позовом за кордон старша донька з серпня 2022 року проживає з ОСОБА_2 , а з серпня 2023 року ОСОБА_1 залишила обох дітей та виїхала з України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року вимоги позовної заяви ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог первісного позову відмовлено.

Вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину об`єкту фінансування квартири на АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 частину вартості автомобіля марки Ford Focus у розмірі 90 510 грн.

У задоволенні інших вимог зустрічної позовної заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Хобта С.Г. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати частково рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року в частині:

- відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю щодо: в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль FordFusion (Vinkod:НОМЕР_2 );

- в частині зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя щодо стягнення з ОСОБА_1 частини вартості автомобіля марки FordFocus у розмірі 90 510 грн; щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на частину об`єкту фінансування квартири на АДРЕСА_2 .

Ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю та в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль FordFusion (Vinkod:НОМЕР_2 );

- відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині стягнення з ОСОБА_1 частини вартості автомобіля марки Ford Focus у розмірі 90 510 грн та в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на частину об`єкту фінансування квартири на 14-му поверсі в 1-му будинку в житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_5 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що скаржниця подала до суду наявні у неї докази, які підтверджують придбання автомобіля Ford Fusion, 2016 року випуску, за її особисті кошти, а саме надала докази продажу частки у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 . Згідно договору від 29 грудня 2017 року продаж частки у праві власності на квартиру за домовленістю сторін вчиняється за 252 604 грн 80 коп, що еквівалентно 9 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору. А відтак, особисті кошти на придбання автомобіля Ford Fusion, 2016 року випуску, у скаржниці були і за них вона придбала вказаний автомобіль.

Вказує, що у неї не було обов`язку зберігати свої особисті кошти у банківських установах, крім того скаржниця не могла наперед передбачити, що їй у судовому порядку доведеться доводити придбання нею вищевказаного автомобіля за свої особисті кошти.

Посилається на те, що автомобіль Ford Fusion, 2016 року випуску, був зареєстрований на ОСОБА_2 , жодним чином не підтверджує, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. На той час сторони узгодили, що автомобіль Ford Fusion, 2016 року випуску, дійсно буде зареєстрований за ОСОБА_2 . Проте реєстрація вказаного автомобіля за ОСОБА_2 жодним чином не підтверджує, що цей автомобіль придбаний за спільні кошти подружжя чи особисті кошти ОСОБА_2 .

Щодо стягнення з ОСОБА_1 частини вартості автомобіля Ford Focus у розмірі 90 510 грн звертає увагу суду на те, що вказаний автомобіль був проданий у період шлюбу, на час розірвання шлюбу автомобіль вже не був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що ОСОБА_2 не надав в суді першої інстанції доказів того, що він звертався до суду з позовом визнання правочину недійсним (договору купівлі-продажу автомобіля Ford Focus).

Щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на частину об`єкту фінансування квартири на АДРЕСА_2 скаржниця вказує, що матеріали справи містять інформацію про те, що наявна лише її участь у фонді фінансування будівництва, об`єкт не зданий не зданий в експлуатацію, є об`єктом незакінченого будівництва. Жодного рішення чи документа про реєстрацію права власності на даний об`єкт немає як і відсутнє введення в експлуатацію даного будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Неупокоєва Н.К. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року - без змін; стягнути судові витрати з скаржниці.

Вважає, що судом першої інстанції встановлені всі обставини справи, а рішення відповідає процесуальному та матеріальному праву.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Житло-капітал» не з`явився про розгляд справи повідомлявся належно, клопотання про відкладення не подавав, а тому відповідно до ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення адвоката Хобти С.Г. в інтересах ОСОБА_1 , який просить апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та його адвоката Неупокоєву Н.К., які просили залишити без задоволення апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до справи, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на автомобіль Форд Фузіон, 2016 року випуску та визнання права власності за кожною із стороні на частину квартири АДРЕСА_1 , а також вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , учасниками справи в установленому законом порядку не оскаржено.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції у відповідності до положень ст. 367 ЦПК України рішення суду в цій частині не переглядає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Зі справи убачається, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 березня 2003 року ОСОБА_2 купив у ОСОБА_6 кв. АДРЕСА_1 (а.с. 46-47 т.1).

ОСОБА_2 вказує, 14 березня 2003 року продав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 особисту власність, а саме кв. АДРЕСА_7 , а 27 березня 2003 року придбав кв. АДРЕСА_1 (а.с. 148-149 т.1).

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 14 березня 2003 року, у відповідності до якого продаж майна вчинено за 3 702 грн 60 коп.

У відповідності до умов договору купівлі-продажу 1/4 частки у праві власності на квартиру від 29 грудня 2017 року, ОСОБА_1 передала ОСОБА_9 1/4 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_8 (а.с.19 т.1).

Згідно з п. 2.1 вказаного договору, продаж 1/4 частки у праві власності на квартиру за домовленістю сторін вчиняється за 252 604 грн 80 коп, що еквівалентно 9 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день укладення договору.

В матеріалах справи міститься платіжне доручення № 1114767 від 29 грудня 2017 року на суму 252 604 грн 80 коп із зазначенням отримувача коштів « ОСОБА_1 » (а.с. 25 т.1).

Згідно з відповіддю Головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСУ МВС у Київській області (ТСЦ МВС № 3245) від 11 серпня 2023 року та даними Єдиного державного реєстру МВС, станом на 11 серпня 2023 року транспортний засіб марки Ford Fusion, д/н НОМЕР_3 , 2016 року випуску зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 29 т.1).

В матеріалах справи міститься відповідь на запит від Головного сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 14 вересня 2023 року, відповідно до якої транспортний засіб марки Ford Fusion, д/н НОМЕР_3 , 2016 року випуску зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі ВМД UA500030/2020/508965 від 02 вересня 2020 року та видано номерний знак НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 166 т.1).

Оскаржуючи рішення суду ОСОБА_1 просить його скасувати в частині відмови у задоволенні її вимоги щодо транспортного засобу Ford Fusion, 2016 року, який вона просила визнати її особистої приватною власності, тоді як суд задовольнив вимогу зустрічного позову та стягнув з неї частину вартості автомобіля у розмірі 90 510 грн.

Щодо вказаного, варто зазначити наступне.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Як встановлено районним судом, зі справи не вбачається наявних доказів придбання спірного автомобіля ОСОБА_1 за власні кошти, отримані від продажу частини квартири, а отже відсутні правові підстави для визнання за нею права особистої приватної власності на автомобіль Ford Fusion, 2016 року випуску.

Установлено, що між зазначеними правочинами минув значний часовий проміжок тривалістю майже 3 роки, при цьому позивач за первісним позовом не надала суду достатніх доказів збереження отриманих внаслідок продажу майна коштів, зокрема не надано доказів зберігання коштів на банківських рахунках та зняття таких коштів перед укладенням договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

Так, з листа Головного сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 14 вересня 2023 року, транспортний засіб марки Ford Fusion, д/н НОМЕР_3 , 2016 року випуску зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі ВМД UA500030/2020/508965 від 02 вересня 2020 року (а.с. 166).

У відповідності до відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) від 12 вересня 2023 року, за даними центру транспортний засіб Ford Focus, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_4 , 20 березня 2007 року був зареєстрований за ОСОБА_1 11 серпня 2023 року в ТСЦ 7145 вказаний транспортний засіб був перереєстрований з ОСОБА_1 на нового власника ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу та договору комісії, укладених у суб`єкта господарювання ТОВ «Автопрестиж центр» (а.с. 186 т.1).

За відомостями звіту № 07-09-34 про оцінку майна колісного транспортного засобу Ford Focus, 2007 року випуску (VIN НОМЕР_4 ), що проводився ТОВ «ВАЛУР ГРУП» 07 вересня 2023 року, ринкова вартість, що отримана в результаті оцінки складає 181 020 грн (а.с. 195 т.1).

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За змістом ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1-2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Частиною 2 ст. 364 ЦК України визначено, що якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, зокрема у разі неподільності речі (відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Матеріалами справи доведено, що спірний транспортний засіб був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому є його спільною сумісною власністю.

Водночас позивачкою не доведено, що автомобіль придбано за її власні кошти, а виділ частики провести неможливо, оскільки автомобіль є річчю неподільною, вищевказаний факт є загальновідомим.

За вказаних обставин районний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги відповідача й стягнення з позивачки 1/2 частину вартості автомобіля марки Ford Focus у розмірі 90 510 грн.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що кошти, отримані від реалізації указаного транспортного засобу були використані в інтересах сім`ї, як заявлено під час розгляду справи, на сплату боргів за комунальні послуги, остільки такі посилання належними доказами не підтверджено.

Відповідно до справи, ОСОБА_1 , у позові про поділ майна подружжя, який склала 14 серпня 2023 року, вказала про одночасне звернення також із позовом про розірвання шлюбу у зв`язку з припиненням існування сім`ї сторін.

Установлено, що спірний автомобіль позивачкою було перереєстровано за іншою особою 11 серпня 2023 року, що указує про розпорядження нею майном подружжя після припинення ведення сторонами спільного господарства.

До справи не долучено доказів на спростування тверджень ОСОБА_2 про розпорядження позивачкою отриманими від продажу указаного автомобіля коштами на власний розсуд, не в інтересах сім`ї.

Що стосується задоволення вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину об`єкту фінансування, то в цій частині рішення суду підлягає зміні враховуючи наступне.

Відповідно до справи, 05 липня 2017 року між ТОВ «ФК «Житло Капітал» та ОСОБА_1 було укладено договір № 50-05507/2017-1 про участь у фонді будівництва (а.с. 55 т. 2).

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що Довіритель зобов`язується передати Управителю в управління грошові кошти з метою отримання Довірителем у власність житла (об`єкта інвестування), а Управитель зобов`язується прийняти кошти на рахунок ФФБ у довірчу власність та здійснювати від свого імені та за плату управління цими коштами в порядку та на умовах, передбачених договором, Правилами Фонду фінансування будівництва виду А «ЖК ПАРКОВА ДОЛИНА».

Згідно п. 1.9 «опис об`єкта інвестування, що підлягає передачі Довірителю в порядку та за умовами Договору після завершення будівництва» є однокімнатна квартира в секції № 8, на 13-му поверсі, номер об`єкта інвестування 707, із зазначенням планово-орієнтовного терміну здачі об`єкта будівництва під заселення - 31 березня 2019 року (а.с. 36-43 т.2).

У відповідності до Свідоцтва від 07 липня 2017 року за № С50-0507/2017-1 про участь у фонді фінансування будівництва виду А «ЖК ПАРКОВА ДОЛИНА» (I пусковий комплекс-будинок АДРЕСА_9 ) Довіритель ОСОБА_1 передала в управління Управителю кошти на суму 617 845 грн (а.с. 56 т.2).

Відповідно до договору відступлення майнових прав № М 50-0507/2017-1 від 07 липня 2017 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Жито-Капітал» - (управитель) та ОСОБА_1 - (забудовник), управитель передав, а забудовник - ОСОБА_1 набула майнові права на об`єкт інвестування -однокімнатну квартиру номер секції 8 на 13-му поверсі, номер об`єкту інвестування 707 в Житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (перший пусковий комплекс -будинок АДРЕСА_10 (т.2 а.с.55).

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Отже, матеріалами справи доведено, ОСОБА_1 проінвестовано будівництво однокімнатної квартири у ЖК Житловому комплексі «Голосіївська долина» (перший пусковий комплекс-будинок АДРЕСА_10 .

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину об`єкту інвестування, суд першої інстанції виходив з відсутності у справі доказів того, що об`єкт незавершеного будівництва не здано в експлуатацію.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції гуртуються на припущеннях.

До справи не долучено доказів на підтвердження введення будинку, в якому розташовано об`єкт інвестування, в експлуатацію.

Зазначене також оспорювала й сторона відповідача за зустрічним позовом.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 13 травня 2019 року у справі № 760/17864/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц якого у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У постанові від 08 червня 2021 року Великої Палати Верховного Суду у справі N 662/397/15-ц зазначено : « У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia».

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом».

Згідно даних долученого до справи договору про відступлення майнових прав, свідоцтва про участь у фонді фінансування будівництва (а.с 55,56 т.2), ОСОБА_1 набула майнових прав на об`єкт інвестування 07 липня 2017 року.

Установлено, спірний об`єкт, профінансований ОСОБА_1 , не введено в експлуатацію.

Враховуючи викладене, а також факт придбання майнових прав на об`єкт інвестування у період шлюбу сторін, за спільні кошти подружжя, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність внесення змін у рішення суду першої інстанції в зазначеній частині вимог шляхом визнання за позивачем за зустрічним позовом не права власності, а майнових прав на частину об`єкту фінансування.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про необхідність викладення абзацу 6 резолютивної частини в новій редакції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2024 року підлягає зміні в мотивувальній частині з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Хобти Сергія Григоровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року змінити, шляхом викладення абзацу 6 його резолютивної частини в новій редакції:

Визнати за ОСОБА_2 майнові права на частину об`єкту фінансування квартири на АДРЕСА_2 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: