КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/6781/24
УХВАЛА

13.12.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого - судді Калініченко Л.В. розглянувши клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним та відшкодування завданих збитків,

ВСТАНОВИВ:

12.12.2024 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним та відшкодування завданих збитків, в якому заявник просить суд вжити заходи забезпечення майбутнього позову шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно та грошові кошти на користь ОСОБА_1 за завдані збитки спричинені ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 розмірі 400 000,00 доларів США, що станом на день подання клопотання становить еквівалент 16700000,00 грн. та накласти заборону відчуження приналежного їм майна в розмірі вартості майбутнього позову.

В обґрунтування клопотання, заявник посилається на те, що ним - ОСОБА_1 , як правонаступником ОСОБА_8 , було укладено попередній договір купівлі-продажу з ОСОБА_9 , правонаступником якого є ОСОБА_2 в межах відносин, що відображені в судовому процесі №1512/4881/2012 та на підставі розписок, попередніх договорів, договорів, тощо, буде подано позовна заява про визнання правочину недійсним через укладання такого під впливом обману, а також відшкодування завданих збитків в майбутньому.

Заявник вказує, що судом у справі №1512/4881/2012 в Апеляційному суді Одеської області було оголошено постанову у цій справі, в якій вимоги апелянта (позивача за цим позовом) залишили без задоволення, але в цьому судовому рішенні було встановлено факт, який сторонами не було зафіксовано в договорі і суд встановив відомості стосовно цього факту, а саме затвердивши судовим рішенням наступний абзац описової частини: «Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА 4 до ОСОБА 2 , як правонаступниці ОСОБА 7 , про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА, а також стягненню доплати в сумі еквівалентній 230 000 доларів США, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки діюче законодавство України, як станом на дату виникнення спірних правовідносин так і на даний час, не передбачає примушення особи до укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна. Суд першої інстанції також зазначив, що основний договір щодо купівлі- продажу будинку та земельної ділянки був не укладений з вини ОСОБА 7 , тому грошова сума у розмірі 1178000 грн. не є авансом, що підтверджується відсутністю цього терміну в самому договорі, та за умовою договору є гарантійною сумою, санкцією за невиконання сторонами умов договору, тому залишається у власності ОСОБА4.».

Таким чином, як вказує заявник, Апеляційний суд Одеської області встановив нововиявлені (для позивача) обставини, адже вони були відсутні в розумінні позивача при укладанні первинного договору, і насамперед призвели до того, що згідно правової позиції уклавши попередній договір і передавши 200000 (двісті тисяч) доларів США відповідачам, це були кошти, що у разі невиконання умов основного договору (що і сталось) просто залишались у відповідачів на законних підставах (з огляду на рішення суду). Також позивач зазначає, що оновивши сутність первинного договору суд фактично оновив умови укладеної в минулому угоди в новому розумінні позивача, і на таку угоду він не погодився б в жодному разі. Внаслідок чого своїми діями відповідачі приймали участь в укладанні договору при введенні в оману позивача на свою користь.

Заявник вказує, що внаслідок можливого визнання правочину недійсним на підставі ст. 230 ЦК України і розгляду судом судової справи в майбутньому, судом може бути ухвалено судове рішення яким у відповідності до діючого законодавства буде визнано договір недійсним і відбудуться наслідки з повернення грошових коштів в подвійному розмірі.

З метою захисту порушеного на думку заявника права, а також значної кількості збитку та ще невизначених всіх збитків передбачених законом для можливого стягнення, заявник вважає наявними підстави для забезпечення позову майбутнього позову шляхом накладення в розмірі передбаченому ст. 230 ЦКУ забезпечувальних заходів на майно відповідачів.

Вказані обставини зумовили звернення заявника до суду з даним клопотанням.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу на підставі вказаного клопотання (заяви) розподілено судді Калініченко Л.В.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається зокрема до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Оглянувши матеріали справи, судом встановлено, що подане заявником клопотання про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, підстави для повернення клопотання відсутні.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.12.2024 року клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, прийнято до розгляду та ухвалено здійснити розгляд заяви невідкладно без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши вказане клопотання про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) здійснено висновок, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову уконкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.».

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити: 1) оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; 2) забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; 3) з`ясувати зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; 4) ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; 5) запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у зв`язку з вжиттям таких заходів.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Так, предметом майбутнього позову ОСОБА_1 , як вказує останній є оспорювання попереднього договору купівлі-продажу та відшкодування збитків, які як вказує заявник у майбутньому позові ним будуть заявлені до майбутніх відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Поряд з цим, заявник вказуючи, на наявність спірних правовідносин та наявність спору відносно правочину з вказаними особами, як майбутніми відповідачами за майбутнім позовом, не надав до клопотання жодного доказу на підтвердження, як і взагалі у заяві не конкретизував, щодо якого саме правочину виникли правовідносини, не надав жодного доказу на підтвердження існування спору між вказаними особами, не надав жодного доказу на підтвердження судовим рішень, на які заявник посилається у заяві.

З поданого заявником клопотання не вбачається жодна визначена заявником інформація щодо чого було укладено оспорюваний, за майбутнім позовом заявника, правочин, як і його предмет.

Також заявником не визначено, які саме дії вчиняються майбутніми відповідачами, які свідчать про можливу загрозу або ухилення від виконання майбутнього рішення суду, за наслідком позову, який має намір подати до суду заявник.

Заявник заявляючи вимоги про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно належне визначеним особа, як відповідачам за майбутнім позовом, в межах визначеної вартості в сумі 400 000,00 доларів США, не надав жодних доказів на підтвердження існування спору між сторонами в заявлені сумі, як і не визначив та не надав доказів на підтвердження перебування у власності відповідачів конкретно визначеного рухомого та нерухомого майна, за наслідком чого суд позбавлений можливості встановити співмірність заявлених вимог та те, що вжиті заходи щодо відповідного майна не будуть слугувати порушенням прав та інтересів третіх осіб, а пов`язане саме з виниклим предметом спору.

Суд звертає увагу, що подане до суду клопотання про забезпечення позову не містить взагалі жодного доказу, а викладені у заяві доводи носять необґрунтований характер.

Поряд з цим, у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, приймаючи вищевказане нормативне обґрунтування, ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами, як і не обґрунтовано, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду за майбутнім позовом заявника.

Клопотання про забезпечення позву не містить об`єктивних обґрунтувань ризиків не виконання рішення суду, обставин, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду за наслідком розгляду майбутнього позову заявника.

Зазначені обставини перешкоджають суду, з урахуванням прав і законних інтересів сторін, встановити співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених ОСОБА_1 підстав в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, вважає подане клопотання безпідставним і необґрунтованим, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

Одночасно суд зазначає, що ст. 129 Конституції України гарантовано, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, процесуальні вимоги визначені Законом є рівними для усіх учасників судового процесу, а відтак зазначене не свідчить про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог та в жодному разі не робить суд недоступним для заявника, оскільки в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню, а також заявник не обмежений права на повторне звернення до суду з цією заявою після усунення недоліків, що слугували для її повернення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання правочину недійсним та відшкодування завданих збитків залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Л. В. Калініченко