КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів.

Просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 65 192,15 дол. США - відсотки за валютним вкладом та 240 737,00 грн - 3 % річних.

В обґрунтування позову зазначив, що 03 січня 2014 року уклав із ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDNWFD000, відповідно до умов якого перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 120 000, 00 доларів США для розміщення на депозитному рахунку, терміном до 14 березня 2014 року включно.

07 березня 2014 року за його заявою депозитний договір було достроково розірвано, відповідач 12 березня 2014 року перерахував йому 118 254, 26 дол. США з депозитного рахунку на картковий рахунок.

Станом на 12 березня 2014 року на його картковому рахунку, відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк», залишилося 121 543, 07 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року у справі № №757/12160/17-ц стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь кошти в розмірі 121 280,00 доларів США та проценти в сумі 102 814,95 грн.

Київський апеляційний суд постановою від 05 березня 2019 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року в частині вирішення вимог про стягнення 3 % річних скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь за період із 12 березня 2014 року до 20 лютого 2017 року 3% річних від простроченої суми заборгованості в сумі 287 474,73 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін. Верховний Суд постановою від 05 серпня 2020 року залишив без змін постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року.

На виконання судового рішення було видано виконавчий лист та 25 липня 2019 року відкрито виконавче провадження.

Фактично судове рішення було виконано 30 липня 2019 року після перерахування Державною казначейською службою України на його рахунок коштів згідно виконавчого листа від 28 березня 2019 року № 757/12160/17, а виконавче провадження закрито.

Зазначає, що понад 5 років (з 15 березня 2014 року до 30 липня 2019 року) він був позбавлений можливості використовувати належні йому кошти.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором банківського вкладу від 03 січня 2014 року № SAMDNWFD000 за період із 21 лютого 2017 року до 29 липня 2019 року 3 % річних у розмірі 322 580 гривень 31 копійка та судовий збір.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 9 серпня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що в матеріалах справи наявна інформація про те що ПриватБанк перевів борг (грошових коштів у розмірі 121543,07 доларів США) перед Позивачем на іншу особу - ТОВ "ФК "Фінілон" на підставі Договору про від 17.11.2024.

Вважає, що стягнення коштів з Відповідача (банку) у межах даної судової справи є неправомірним з огляду на те, що Банк не є боржником перед ОСОБА_1 з 17.11.2014.

Зазначило, що отримання згоди від Позивача, як Кредитора, на переведення боргу (перерахування його коштів) на ТОВ "ФК "Фінілон" відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства. Вказаний договір не було визнано недійсним.

Повідомило, що Банком було розміщення повідомлення від 30.01.2015 на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для Кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк) до 15.02.2015 для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон". Стверджує, що це було цілком правомірною юридичною дією Банку.

Вважає, що саме ТОВ "ФК "Фінілон" зобов`язано виконувати перед Кредиторами щодо повернення коштів, які фактично були перераховані Банком на рахунки "ФК "Фінілон" у 2014 році.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Учасники процесу в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що саме з вини відповідача відбувається затримка виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 про поновлення позивача на роботі на посаді заступника начальника відділу організаційно-правоввого забезпечення Служби правового забезпечення що відповідно до ст. 236 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідач на користь Позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений постановою Київського апеляційного суду від 24.04.2024 р у справі № 759/3048/23, який становить 724,83 грн (а.с.18- 24).

З наданим розрахунком позивача суд не погоджується, оскільки останній містить не вірний період затримки виконання рішення суду.

Згідно проведеного судом розрахунку період затримки виконання рішення суду становить з 11.07.2023 р. і по 12.08.2024 (дата винесення даного рішення суду), що становить 287 робочих днів.

Таким чином на користь позивач підлягає стягненню середній заробітку за час затримку розрахунку за період з 11.07.2023 р. і по 12.08.2024 р. (287 днів) х 724,83 грн. (розмір середнього заробітку), що становить 208 026,21 грн.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія судів вважає, що факт прострочення виконання грошового зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» встановлено судовим рішенням, яке набрали законної сили, та вказані зобов`язання продовжували існувати до моменту виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (частини перша, третя статті 1058 ЦК України).

Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

У ч. 1 ст. 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Після припинення між сторонами договірних правовідносин, зокрема, внаслідок дострокового розірвання договорів, інтереси позивача як вкладника підлягають захисту на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що: «після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки АТ «КБ «ПриватБанк» прострочив виконання зобов`язання по договорам банківських вкладів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення із АТ КБ «ПриватБанк» трьох відсотків річних від простроченої суми, розрахованих в межах позовних вимог до моменту виконання рішень суду, враховуючи, що у вказані періоди зобов`язання було невиконане та продовжувало існувати до моменту виконання відповідного рішення суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним сторонами, оскільки суду не надано доказів, а саме письмової згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитним договором на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язанні.

Доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, та належним відповідачем є ТОВ «ФК «Фінілон», з яким банк уклав договір про переведення боргу, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

В матеріалах справи наявний договір про переведення боргу від 17.11.2014, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон».

Відповідно до п.1 договір укладений банком на підставі згоди кредиторів, отриманої банком шляхом приєднання кредиторів до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку.

Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» позивачем не підписувались, а тому вони не є складовою частиною договору.

Доказів надання згоди ОСОБА_1 щодо заміни боржника з АТ КБ «Приватбанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» матеріали справи не містять.

Твердження банку на надання позивачем «мовчазної згоди» судом не приймається, оскільки позивачем заперечується факт надання нею згоди щодо переведення боргу на будь-яку іншу фінансову установу.

Колегія суддів звертає увагу, що в рішенні суду, яке набрали законної сили, встановлено, що зобов`язання по договорам банківських вкладів, укладених між ОСОБА_1 та АТ «КБ «ПриватБанк» повинно виконувати саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не якась інша особа.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана