Провадження № 22-ц/812/786/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 травня 2024 року м. Миколаїв

справа № 487/2668/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 19 березня 2024 року суддею Темніковою А.О., в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з зазначеним вище позовом.

Позивач зазначав, що він та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності були співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 . 3/10 частки домоволодіння належали ОСОБА_1 , а 17/100 і 53/100 ОСОБА_3 . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2003 року у справі №2-1/03 було визначено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою за варіантом 4 висновку експерта №7420/21 від 09.01.2003 року. Аналогічне зазначено в абзаці третьому рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 вересня 2005 року. Згідно з актом державного виконавця ОСОБА_4 від 06 травня 2009 року за вказаною адресою проведено розподіл земельної ділянки по 4 варіанту висновку судово-технічної експертизи від 09 січня 2003 року.

Пунктом 1 розпорядження голови адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 03 серпня 2010 року № 444р ОСОБА_3 дозволено будівництво господарського блоку розміром 4,00х1,40м у межах визначеної земельної ділянки на відстані одного метру від суміжних меж по АДРЕСА_1 . На підставі ескізного проекту ОСОБА_3 виконав будівництво господарської споруди на земельній ділянці, відведеній ОСОБА_1 з часткою 3/10 судовим рішенням по варіанту №4 висновку №7420/21 судової будівельно-технічної експертизи від 09 січня 2003 року на відстані 2,0м від стіни з вікном літньої кухні ОСОБА_1 та 1,0м від суміжної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Право власності на його частку перейшло до ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що зведена ОСОБА_3 споруда, що була успадкована відповідачкою ОСОБА_2 , перешкоджає йому у користуванні земельною ділянкою площею 68, 15 кв.м, ОСОБА_1 просив про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення господарської споруди літера С2 та приведення вказаної території до належного стану.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначала, що у користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 105,55 кв.м та до неї входять: 31,8 кв.м під забудовою (житловою) та 47,1 кв.м під двором. 30,65 кв.м ділянка спільного користування. У площу 499,45 кв.м, що виділено у користування ОСОБА_2 , входить: 196 кв.м під забудовою (під житловою 94,5 кв.м, під нежитловою 101,7 кв.м), під двором 272,6 кв.м, ділянка спільного користування 30,65 кв.м. В процесі виконання наведених вище судових рішень державною виконавчою службою проведено будівельно-технічну експертизу про поділ земельної ділянки, за якою був проведений реальний поділ. З графічного зображення чітко вбачається, що господарська будівля літ С2 яка належить відповідачці, розташована на земельній ділянці, що була відведена у користування ОСОБА_3 та не є самочинно збудованим об`єктом.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначав, що до повноважень державної виконавчої служби не входить проведення будівельно-технічної експертизи про поділ земельної ділянки. Більш того, така експертиза державним виконавцем не проводилась та з відзиву не зрозуміло за якою експертизою був проведений поділ земельної ділянки. В технічному паспорті під літерою С2 зазначено господарчий блок, рік побудови якого 2009.

Відповідачкою ОСОБА_2 було подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вказано, що державний виконавець провів розподіл земельної ділянки, що зафіксовано в акті від 06.05.2009 року, в якому вказано, що до проведення виконавчих дій залучено експерта-спеціаліста ОСОБА_5 , що відповідає положенням ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на час проведення виконавчих дій). За постановою державного виконавця від 12.02.2009 року до проведення поділу земельної ділянки залучено експерта-спеціаліста, призначено та проведено виконавчі дії за участю спеціаліста експерта в наданні допомоги проведення поділу спірної земельної ділянки згідно з варіантом 4 висновку експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року. На виконання вказаної постанови була призначена будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання: визначити порядок користування спірною земельною ділянкою згідно з висновком експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року з врахуванням виділу площі земельних ділянок між співвласниками відповідно до рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07.09.2005 року. Експертиза була проведена в межах виконавчого провадження та на підставі експертизи №7420/21 від 09.01.2003 року. Згідно висновку експерта №7420/212 від 09.01.2003 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку розміром 105, 55 кв.м, що знаходяться в користуванні ОСОБА_1 входить: 31,8 кв.м під забудовою (житловою), 47, 1 кв.м під двором та 30,65 кв.м ділянка спільного користування. При цьому в експертизі враховано, що будівля літ. Ш (літня кухня) є самочинною будовою, а тому не враховувалась при визначенні порядку користування ділянкою. В своєму позові ОСОБА_1 вказав, що господарський блок С2 був побудований на земельній ділянці, що була відведена йому в користування, площею 68,15 кв.м розмірами 13,1х5,2 м. Проте таке твердження суперечить висновкам суду та експертизи, відповідно до яких ОСОБА_1 виділено під двором ділянку площею 41,3 кв.м, а не 68,15 кв.м. Враховуючи, що ОСОБА_1 не є ані власником земельної ділянки, на якій розташована спірна будівля, ані її титульним володільцем, то він взагалі є неналежним позивачем в даних правовідносинах. Крім того, позивач не навів жодного доказу, що будівля С2 порушує його права та чинить перешкоди в користуванні майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та стягнуто на її користь 5 000 витрат на правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано його недоведеністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та задовольнити його позовні вимоги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована помилковістю висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову, оскільки позовні вимоги доведені судовими рішеннями, висновком судово-будівельної експертизи та актом державного виконавця.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, адвокат Істоміна К.В. зазначала, що позивач ОСОБА_1 помилково вважає, що господарський блок С2 побудований на земельній ділянці площею 68, 15 кв.м, яка була виділена в його користування, оскільки така земельна ділянка йому не виділялася. Цей факт підтверджується висновком судової будівельної експертизи, проведеної в межах розгляду цивільної справи № 2-247/11, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 травня 2003 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 вересня 2005 року, а також ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2011 року, постановленою за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця. При постановлені цієї ухвали судом встановлено, що експертом, який був залучений державним виконавцем для виконання судового рішення про визначення порядку користування земельною ділянкою, окремої експертизи не проводилося, а фактично мало місце надання експертом допомоги при розподілі земельної ділянки.

Крім цього, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його скарги на дії державного виконавця, суд зазначав, що судовим рішенням у користування ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 105,55 кв.м, а у користування ОСОБА_3 499, 45 кв.м., при цьому загальна площа земельної ділянки фактично складає 605 кв.м. Таким чином, претендуючи на земельну ділянку площею 68,15 кв.м., ОСОБА_1 не зазначає за рахунок якої земельної ділянки вона має бути йому виділена.

2.Мотивувальна частина

Про час та місце слухання справи сторони повідомлені належним чином.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності його представника адвоката Олещук Т.Л.

Відповідачка та її представник участі у судовому засіданні не приймали.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 травня 2003 року у справі №2-1/03 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 було визначено порядок користування земельною ділянкою у домоволодінні по АДРЕСА_1 по варіанту № НОМЕР_1 висновку експерта №7420/21 від 09 січня 2003 року, відповідно до якого ОСОБА_1 виділено в користування земельну ділянку площею 173,7 кв.м, що відповідає його ідеальній долі 3/10 частки домоволодіння. При цьому під житловою будовою ділянку 31,8 кв.м, ділянка під двором 43,1 кв.м, під ділянкою загального користування 30,65 кв.м. ОСОБА_3 в користування виділено земельну ділянку площею 431,3 кв.м, що відповідає його ідеальній долі 7/10 часток. При цьому земельна ділянка під житловою будівлею складає 94,5 кв.м, не житловою 101,7 кв.м, ділянка під двором 272,6 кв.м, ділянка загального користування 30,65 кв.м.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 вересня 2005 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 травня 2003 року змінено та встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 по 4 варіанту висновку судово-технічної експертизи від 09 січня 2003 року. Виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 105,55 кв.м, а ОСОБА_3 499,45 кв.м, залишивши в спільному користування сторін земельну ділянку площею 61,3 кв.м. Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що суд помилково зазначив в рішенні площі земельних ділянок, які підлягають виділу кожній із сторін, так як обраному судом варіанті судово-технічної експертизи, який було розроблено за бажанням позивача, відповідають інші дані, які містяться у зведеній таблиці.

Ухвалою Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 30 травня 2007 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_3 , рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 травня 2003 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 вересня 2005 року залишено без змін.

03 вересня 2007 року Заводським відділом ДВС Миколаївського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2-1/2003, виданим Заводським районним судом міста Миколаєва 26 серпня 2007 року.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 листопада 2008 року Заводський відділ ДВС ММУЮ зобов`язано при здійсненні виконавчого провадження призначити та провести виконавчі дії за участю спеціаліста-експерта для надання допомоги по проведенню розділу земельної ділянки згідно варіанту №4 висновку експерта №7420/21 від 09 січня 2003 року.

06 травня 2009 року державний виконавець ОСОБА_4 разом з експертом ОСОБА_5 проведений поділ земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 та визначено порядок користування земельною ділянкою, в натурі виділено ОСОБА_1 105,55 кв.м, а ОСОБА_3 499,45 кв.м, у спільному користуванні залишено 61,3 кв. м. Цього ж дня винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 8 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

12 травня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Заводського ВДВС Ковальчука А.М., в якій просив скасувати акт державного виконавця про розподіл земельної ділянки від 06 травня 2009 року, мотивуючи тим, що державним виконавцем не відміряно скаржнику земельну ділянку площею 68,15 кв.м, виділ земельних ділянок в натурі відбувався з порушеннями чинного законодавства.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2011 року у задоволенні скарги відмовлено. Судом установлено, що залученим державним виконавцем експертом, окрема експертиза не проводилась, фактично мало місце надання експертом допомоги при проведенні поділу земельної ділянки. Вказуючи на неправомірність дій державного виконавця та неправомірність поділу проведеного експертом, скаржник посилається на не, що у його користування не виділено земельну ділянку площею 68,15 кв.м. Зазначаючи вказане ОСОБА_1 водночас не заперечує того факту, що кожному співвласнику за рішенням суду виділено відповідно 105,55 кв.м. та 499,45 кв.м, а сума площ вказаних ділянок і складає загальну площу 605 кв.м. Таким чином, претендуючи на земельну ділянку площею 68,15 кв.м, скаржник не обґрунтовує, за рахунок якої земельної ділянки необхідно виділяти дану площу. Дії державного виконавця при виконанні поділу земельної ділянки є правомірними, державним виконавцем дотримано порядку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження», а тому акт про поділ земельної ділянки є законним, у повторному призначенні експерта та поділі земельної ділянки необхідності немає.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2011 року було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 07 лютого 2011 року залишено без змін. При цьому апеляційним судом зазначено, що рішенням суду ОСОБА_6 виділено у користування земельну ділянку площею 105,55 кв.м, тобто менше від ідеальної частки на 68,15 кв.м. Ці дані зазначені у зведеній таблиці висновків судової будівельно-технічної експертизи від 09.01.2003 року у графі 10 (різниця від ідеальних часток) «-68,15». Таким чином ОСОБА_6 помилково вважає, що йому належить до виділення у користування додатково 68,15 кв.м, що є наслідком невірного тлумачення висновків експерта.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 липня 2011 року ОСОБА_1 відмовлено у скасуванні постанови державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції Ковальчука А.М. від 06 травня 2009 року про закриття виконавчого провадження.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01 лютого 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2011 року відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Розпорядженням адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради №444р від 03 серпня 2010 року ОСОБА_3 дозволено будівництво господарчого блоку розміром 4,00х1,40м в межах домоволодіння по АДРЕСА_1 на відстані одного метра від суміжних меж. Замовника зобов`язано розробити проектну документацію та погодити її в управління містобудування та архітектури.

У 2011 році комунальним підприємством «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро» за зверненням ОСОБА_3 розроблено проект господарчої споруди по АДРЕСА_1 згідно Державних будівельних норм України «Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 360-92**. Місце розміщення об`єкту вказано замовником.

Перевіркою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області встановлено наявність дозволу на будівництво зазначеної вище господарчої будівлі.

Згідно інформації Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 08 липня 2015 року №2-2521 проведеними інвентаризаційно-оцінювальними роботами встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходяться: А-1 житловий будинок, Мпд погріб, Ж гараж, Н навіс, П літня кухня, Ф сарай, Ш літня кухня, Ш1 тамбур до літньої кухні, Щ- навіс, С2 господарський блок, №1, 3, 7, 8 огорожі, №2,І споруди. Об`єкти самочинного будівництва відсутні. Співвласники станом на 28 грудня 2012 року: 1. ОСОБА_3 , - 7/10 часток на підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 1987 та договору купівлі-продажу від 28 червня 1984 року; 2. ОСОБА_1 3/10 частки.

Сарай літ. У, вбиральня К знесено; житловий будинок літ.А-1 збільшена житлова площа на 7,7 кв.м (до серпня 1992 року); гараж літ. Ж (1989 рік), літня кухня літ. П (1985 рік), сарай літ. Ф (до серпня 1992 року), літня кухня літ. Ш (1990 рік), тамбур до літньої кухні літ. Ш1 (1990 рік), погріб літ. Мпд, навіс літ. Н, Щ (1990 рік) не є самочинними згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 року №124, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773 (із змінами). Літ. С2 господарчий блок оформлено розпорядженням адміністрації Заводського району від 03 серпня 2010 року за №144р. Літ. А та літ. А-1 одна й таж будівля.

Позиція апеляційного суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною другою, пунктом "б" частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

У частині першій статі 375 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак доводить, що об`єкт нерухомості є самочинним.

У частині четвертій статті 376 ЦК України зазначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 ЦК України). Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто вимоги про знесення самочинного будівництва особи, що не діють як суб`єкти владних повноважень, можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

За загальним правилом у цивільних справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника частини житлового будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 7 грудня 2022 року у справі № 367/2004/17 (провадження № 61-6089св22).

У постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (провадження № К/9901/5732/19) та від 10 квітня 2020 року у справі № 344/4319/16-а (провадження № К/9901/18858/18) зроблено висновки про те, що […правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, та істотного порушення будівельних норм і правил. У цих випадках з позовом про зобов`язання особи до проведення перебудови може звернутися відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. Таке рішення суд може ухвалити і за позовом про знесення самочинного будівництва, якщо за наслідками розгляду справи дійде висновку, що можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва не втрачено і відповідач згоден виконати перебудову. У разі невиконання особою судового рішення про здійснення перебудови суд може постановити рішення про знесення самочинного будівництва.

В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови].

Отже, у справі, яка переглядається, зведена ОСОБА_3 господарча споруда літера С2 не є самочинним будівництвом, оскільки погоджена Розпорядженням адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради №444р від 03 серпня 2010 року.

Крім цього спірна споруда відповідає проекту, виконаному комунальним підприємством «Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро», з дотриманням Державних будівельних норм України «Планування і забудова міських і сільських поселень» ДБН 360-92**.

За таких обставин зазначена споруда знесенню не підлягає.

Крім цього, ставити питання про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 68,15 кв.м позивач ОСОБА_1 міг би у тому випадку, коли б така земельна ділянка була йому виділена.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 15 травня 2003 року, яке було змінене рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 вересня 2005 року встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 по 4 варіанту висновку судово-технічної експертизи від 09 січня 2003 року.

За вказаним варіантом розподілу ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 105,55 кв.м, тобто менше від ідеальної частки на 68,15 кв.м. ОСОБА_3 виділено 499,45 кв.м. У спільному користуванні сторін залишено земельну ділянку площею 61,3 кв.м. Ці дані зазначені у графі 10 (різниця від ідеальних часток) «-68,15» зведеної таблиці висновку судової будівельно-технічної експертизи від 09 січня 2003 року. Цей варіант розподілу було розроблено за бажанням позивача ОСОБА_1 .

З рішенням апеляційного суду ОСОБА_1 погодився та його не оскаржував.

Касаційна скарга ОСОБА_7 на рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалою Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 30 травня 2007 року була відхилена, а рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

При розгляді касаційної скарги ОСОБА_7 ОСОБА_1 зазначав, що вважає рішення судів законними та обґрунтованими.

Отже, позивач ОСОБА_1 помилково вважає, що господарський блок літ. С2, що належить відповідачці ОСОБА_2 , був зведений на земельній ділянці площею 68,15 кв.м, що була відведена судовим рішенням саме йому.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 статті 5 ЗУ «Про удовий збір», а його апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

Л.М.Царюк

---------------------------------

Повну постанову складено 20 травня 2024 року