КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/3902/24 Головуючий у І інстанції Остапчук Т.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтував тим, що він у період з 21 грудня 2016 року по 25 серпня 2023 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «ДІЄСА» та був звільнений з займаної посади. На день звільнення позивачу була нарахована, проте не виплачена заробітна плата, що стало підставою порушення трудових прав та звернення до суду.

Просив стягнути з з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка станом на станом на 24 січня 2024 року складається з: 41 229,25 грн - розмір невиплаченої заробітної плати, 43 262,05 грн - компенсації за невикористану відпустку, 435,71 грн - компенсації, що нараховується у випадку несвоєчасної оплати праці, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також витрат на правничу допомогу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 41 229,25 грн. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку заробітної плати в розмірі 126 460,00 грн. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 43 262,05 грн. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 1264,60 грн. Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2024 року стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Не погодившись з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року представник ТОВ «ДІЄСА» - Вітинська В.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної пати (в тому числі компенсацію за невикористану відпустку) в розмірі 80 161,97 грн, в іншій частині рішення про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку відмовити, а також вирішити питання про розподіл витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що дійсно у відповідача перед працівниками наявна заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації невикористаних днів відпустки та інших виплат, але дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили (воєнний стан) та погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується та обов`язково буде повністю погашена під час дії форс-мажорних обставин або після їх закінчення.

Звертає увагу на ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якої роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

На підтвердження вказаного ТОВ «ДІЄСА» звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало сертифікат № 3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року.

Підтвердженням скрутного фінансового становища відповідача є судові справи про затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство (справа № 910/3368/24) та розгляд заяв про банкрутство (справа № 910/12677/23), матеріали яких розміщенні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з яких вбачається що мотивом негативних матеріальних наслідків для ТОВ «ДІЄСА» стало саме спричинення матеріальних збитків збройною агресією (форс мажор), внаслідок чого товариство втратило можливість забезпечувати взяті на себе зобов`язання, зокрема по своєчасній виплаті заробітної плати.

Також постановою Солом`янського районного суду мста Києва від 24 січня 2024 року у справі № 760/29187/23 про притягнення до адміністративної відповідальності генерального директора ТОВ «ДІЄСА» за ч. 1 ст. 41 КУпАП, провадження у справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Підставою закриття провадження у справі є встановлення судом, що товариство знаходиться під дією обставин непереборної сили (додане до даного клопотання), а отже встановлено відсутність вини роботодавця, в особі Генерального директора, в затримці оплати праці працівникам під час дії форс-мажорних обставин, дія яких тривала, як на момент звільнення працівника, так і продовжується на цей час.

Відзиву на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк позивач не подав.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» - Білека Ю.І. підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст. 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважала можливим слухати справу без участі ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони відповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 21 грудня 2016 року працював на посаді молодшого фахівця з постачання ТОВ «ДІЄСА».

21 квітня 2017 року позивача переведено на посаду фахівця з постачання.

01 листопада 2017 року позивача переведено на посаду провідного фахівця з постачання.

15 січня 2021 року позивача переведено на посаду молодшого категорійного менеджера.

08 травня 2018 року позивача переведено на посаду категорійного менеджера. 01 серпня 2018 року позивача переведено на посаду менеджера категорійного.

25 серпня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом №Z00/24/089/033 від 06 вересня 2023 року.

Розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, ні в день звільнення, а ні згодом, на вимогу позивача, відповідачем не були надані. Суми, що належать до виплати при звільненні, не виплачені.

06 грудня 2024 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом про надання розрахункових документів. Проте відповідач не надав відповідь.

Підтверджуючих документів виплати позивачу розрахункових коштів ТОВ «ДІЄСА» не надано.

Позивач у позовній заяві зазначав, що у день звільнення з роботи йому не виплачена заборгованість із заробітної плати, відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, які відповідають нормам ст. 110 КЗпП України, у розмірі 41229,25 грн - розмір невиплаченої заробітної плати, 43262,05 грн - компенсацію за невикористану відпустку, 435,71 грн - компенсації, що нараховується у випадку несвоєчасної оплати праці, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 126460 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, тому суд вважав за можливе прийняти наданий позивачем розрахунок та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 126 460 грн, заборгованість із заробітної плати в розмірі 41 229,25 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 43 262,05 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі відповідачем оскаржується в частині стягненої суми.

Також, доводи і вимоги апеляційної скарги стосуються оскарження рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 126 460 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у порушення ст. 116 КЗпП України позивачу не було проведено всіх виплат, які належить йому виплатити при звільненні, тому відповідно до ст. 117 КЗпП України з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до розрахунку позивача, який відповідачем не спростовано.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в п. 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, приписи якої кореспондуються із ст. 4 КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегулюванні іншими актами законодавства.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (п. 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

23 квітня 2024 року ТОВ «ДІЄСА» отримало сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», з якого убачається, що Київська торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ «ДІЄСА» щодо обов`язку (зобов`язання) за ст. 94 та 115-117 Кодексу законів про працю України, ст. 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці. Вживати, всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін: з 12 березня 2022 року. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання: 12 березня 2022 року; дата закінчення: тривають на 23 квітня 2024 року.

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19).

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Ч. 2 та 3 ст. 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. При цьому не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

ТОВ «ДІЄСА», заперечуючи проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначило, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільнені сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбулась не з вини роботодавця, а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнний стан).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 1 ст. 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами письмові докази, зокрема сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 23 квітня 2024 року, яким засвідчується наявність форс-мажорних обставин щодо обов`язку (зобов`язання) ТОВ «ДІЄСА», з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд першої інстанції не врахував наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та дійшов помилкового висновку про те, що затримка виплати ОСОБА_1 належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбулася з вини ТОВ «ДІЄСА».

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, а тому вказане судове рішення, в оскаржуваній частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Із прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що представник ТОВ «ДІЄСА» - Вітинська В.В. не погоджується з розміром стягнутої суми заборгованості по заробітній платі (в тому числі компенсації за невикористану відпустку), однак жодних посилань в описовій частині апеляційної скарги про неправильність розрахунку чи неправильне застосування вимог чинного законодавства під час здійснення вказаного розрахунку апеляційна скарга не містить. Своїх розрахунків сторона відповідача не надала.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що підстав для зміни стягненої суми заборгованості по заробітній платі (в тому числі компенсації за невикористану відпустку) не має.

Згідно з ч. 13 ст. 141, п.п. «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишені без задоволення, тому судовий збір не відшкодовується та покладається на особу, яка подала позов до суду, а тому рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року в частині стягнення з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрат з оплати судового збору у розмірі 1 574,70 грн слід скасувати.

Понесені відповідачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) за подання апеляційної скарги у розмірі 1 574,70 грн, вимоги якої задовольняються, слід покласти на позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 47, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 9, 263, 617 ЦК України, ст.ст. 1,10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», ст.ст. 137, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» - Вітинської Віри Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 126 460,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2024 року в частині вирішення розподілу судових витрат та стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 витрат з оплати судового збору у розмірі 1264,60 гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 574 (одну тисячу п`ятсот сімдесят чотири) гривні 70 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», , адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45.

Повний текст постанови складений 05 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.