КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №939/1944/21 Головуючий у І інстанції - Міланіч А.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/2959/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Гуля В.В.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - Патрик Ганни Григорівни на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року представник ОСОБА_1 - Скочиляс І.М. звернулася в суд з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог від 13 вересня 2021 року, 03 листопада 2022 року та 23 грудня 2022 року, просив стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування витрат на лікування у сумі 89 595,91 грн; на відшкодування моральної шкоди 4 479 грн; пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 52 633,34 грн; 3% річних у розмірі 6 924,21 грн; інфляційні втрати у сумі 38 915, 08 грн та 10 000 грн витрат за надання професійної правничої допомоги.

В обґрунтування позову зазначала, що 26 лютого 2020 року поблизу смт. Бородянка Київської області ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Nissan Primastar», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на позивача ОСОБА_1 , яка внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження та була доставлена до Бородянської ЦРЛ.

За фактом указаної ДТП 26 лютого 2020 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000149 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Вказувала, що оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди позивач була неповнолітньою, 01 квітня 2020 року на адресу Моторного (транспортного) страхового бюро України від третьої особи ОСОБА_2 було направлено заяву про виплату страхового відшкодування позивачу з вимогою відшкодувати витрати на лікування у розмірі 89 595,91 грн та моральної шкоди у розмірі 4 479,79 грн.

Посилалася на те, що до відповідача неодноразово надсилалися вимоги про виплату відшкодування та велось листування з приводу надання необхідних для виплати документів.

29 квітня 2021 року на адресу відповідача скеровано досудову вимогу про виплату страхового відшкодування у розмірі 94 075,70 грн за шкоду, понесену у зв`язку з витратами на лікування.

Разом з тим, станом на день звернення до суду з позовною заявою відповідачем не надано жодної відповіді та судова вимога не виконана.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 квітня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування витрат на лікування у сумі 89 595,91 грн, на відшкодування моральної шкоди 4 479 грн, пеню за прострочення виплати страхового відшкодування у сумі 52 633,34 грн, три відсотки річних у розмірі 6 924,21 грн, інфляційні втрати у сумі 38 915,08 грн.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 1 925,48 грн.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 10 000 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - Патрик Г.Г. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Уважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У мотивування скарги зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь позивача витрат на лікування та моральну шкоду, порушив норми чинного законодавства з обов`язкового страхування, проігнорував відзив на позов та не надав належної оцінки обставинам, викладеним у вироці Бородянського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року стосовно того, що ОСОБА_3 у повному обсязі відшкодував збитки потерпілій особі. При цьому, позивач вказані обставини не спростувала.

Уважає, що враховуючи, що третя особа у повному обсязі відшкодувала збитки потерпілій особі, стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, призведе до подвійної юридичної відповідальності винуватця ДТП, що є порушенням статті 61 Конституції України.

Звертає увагу суду на те, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та необхідністю придбання лікарських засобів по чеках: №46467 на суму 3 102 грн, №143501 на суму 1 942 грн, №46084 на суму 1 811 грн, №45947 на суму 2 000 грн, №46330 на суму 2 830 грн, №49965 на суму 1 972 грн, №47573 на суму 300 грн, №50368 на суму 350 грн, чек на суму 43 грн від 08 березня 2020 року, №229413 на суму 12 грн, №22892 на суму 202,40 грн, №144079 на суму 262 грн, № 144405 на суму 461,10 грн, №51109 на суму 300 грн, №46987 на суму 350 грн, №229114 на суму 133,20 грн, №229025 на суму 79,78 грн, №47090 на суму 1 241,50 грн, №228490 на суму 229,42 грн, по чекам на суми: 230 грн, 22 грн, 42 грн, 786, 90 грн, 45 грн, 402,75 грн, 132,40 грн, 58 грн. Також невідомо за що саме було перераховано 05 березня 2020 року на Київську обласну лікарню суми 136,04 грн та 741,96 грн.

Уважає, що направлення в касу на 741,96 грн не відповідає взагалі платіжному документу, не має ідентифікації з призначеним лікуванням, як і витрати по накладним, які не підтверджуються як призначенням, так і фактичною оплатою позивачем на суму 2 265 грн. Також це стосується витрат на суму 2 265 грн за товарним чеком №5109 та інших.

Посилається на те, що самі по собі аптечні кіоски, аптеки, товариства не є медичними закладами, які уповноважені призначати лікування, а тому видані ними чеки без відповідного призначення медичним закладом або лікарем, не є належним доказом на підтвердження понесених витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої через ДТП.

Також зазначає, що наданий позивачем листок лікарських призначень від 27 лютого 2020 року по 01 березня 2020 року, виданий відділенням інтенсивної терапії, є нечитабельним, що унеможливлює визначення розміру витрат на лікування.

Зауважує, що саме позивачем не було надано до Моторного (транспортного) страхового бюро України належних доказів на підтвердження призначення лікарських засобів та понесення нею витрат на її лікування через ДТП, у зв`язку з чим такий запит було зроблено судом.

Зазначає, що стороною позивача не надано доказів того, що саме з вини відповідача було порушено її право на отримання відшкодування з фонду захисту потерпілих.

На переконання сторони відповідача, заява до Моторного (транспортного) страхового бюро України про здійснення регламентної виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого надійшла від неуповноваженої особи.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно та незаконно здійснено нарахування пені за 16 місяців, що склало 48 122,86 грн, що становить фактично 50% від суми витрат на лікування, а загальна сума неустойки разом з інфляційними склала 90 447,85 грн, що перевищує суму заявлених витрат на лікування, оскільки розгляд справи затягувався не з вини відповідача.

Посилається на те, що позивачем заявлено вимоги про стягнення моральної шкоди на підставі статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проте не доведено, що вона відноситься до категорії осіб, визначених статтею 13 цього Закону, та має право на отримання відшкодування за страховика, який визнаний банкрутом та що шкоди заподіяно транспортним засобом, який був забезпечений страховим сертифікатом «Зелена карта».

Щодо стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України витрат на правову допомогу, уважає, що, виходячи з наданого розрахунку адвокатом Скочиляс І.М., розмір витрат на правничу допомогу у сумі 10 000 грн є завищеним та не підтверджується належними доказами.

Також зазначає, що позивач мав би звернутись з даним позовом до Дніпровського районного суду м. Києва, за місцем реєстрації відповідача на підставі статті 27 КПК України, оскільки Моторне (транспортне) страхове бюро України не є суб`єктом заподіяння шкоди чи злочину, не надає послуг, не укладало договорів.

09 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_1 - Скочиляс І.М. , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, уважаючи рішення законним та обґрунтованим.

Зокрема зазначає, що факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами.

Вказує, що з метою перевірки обставин дорожньо-транспортної пригоди та наданих заявником документів відповідач мав право звернутись до компетентних органів для отримання належних документів, доказів, які підтверджують факт перебування позивача на лікуванні, та перевірити достовірність наданих доказів, проте такі дії відповідачем не проводились.

Зауважує, що відповідачем з моменту отримання страховою компанією заяви про виплату страхового відшкодування минуло більше 90 днів, а потерпіла так і не отримала належного страхового відшкодування, тобто порушено право позивача на отримання страхового відшкодування у строки, передбачені законом, що у свою чергу і стало підставою для звернення до суду.

Посилається на те, що позивачем вчинялись всі можливі дії для отримання медичної документації, як самостійно, так і заявлялися відповідні клопотання під час судового розгляду.

Також зазначає, що зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюються дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За таких обставин розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд уважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність особи, винної у спричиненні ДТП, не була застрахована, позивачка в особі належного представника звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою щодо виплати страхового відшкодування, але до цього часу відповідач не здійснив таку виплату, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування витрат на лікування у заявленій сумі 89 595,91 грн; відшкодування понесеної нею моральної шкоди у розмірі 4 479 грн, що становить 5% від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Також, оскільки позивач у визначені законодавством строки, як потерпіла внаслідок ДТП, через свого представника звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо виплати страхового відшкодування, але до цього часу відповідач не здійснив виплату позивачці цього страхового відшкодування, за період прострочення з 01 липня 2020 року по 13 грудня 2022 року підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пеня за прострочення виплати страхового відшкодування у сумі 52 633,34 грн, три відсотки річних у сумі 6 924,21 грн, інфляційні втрати в сумі 38 915,08 грн.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що 26 лютого 2020 року, приблизно о 18 годині, ОСОБА_3 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Nissan Primastar», реєстраційний номер 1-RCT-679 (Бельгія), рухаючись автодорогою «Київ-Ковель» на 52 км + 300 м у напрямку м. Ковеля, поблизу ресторану «У Саші», розташованого по вул. Центральній, 429 в смт. Бородянка Київської області, у порушення вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху, згідно з яким дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, а також п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху, згідно з яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху і, порушуючи п. 12.2 Правил дорожнього руху, відповідно до якого у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, та у порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти ресторану «У Саші», на якому знаходились пішоходи, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати їм дорогу, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка рухалась по пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_3 .

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивач ОСОБА_1 отримала тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент спричинення, у вигляді: поєднаної торако-краніо скелетної травми, закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, посттравматичного субарахноїдального крововиливу, закритого перелому виростків правої плечової кістки, уламкового перелому ліктьового відростку правої ліктьової кістки, а також забійні рани правої лобно-скроневої ділянки і забій нижнього відділу правої легені.

Внаслідок отриманих травм позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у Київській обласній клінічній лікарні з 27 лютого 2020 року по 20 березня 2020 року та витратила на лікування 89 595,91 грн (т. 1 а.с.14-67,86-87, т. 2 а.с. 43-46, 56-111).

Вироком Бородянського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на те, що станом на час звернення до суду у відповідь на її неодноразові звернення Моторним (транспортним) страховим бюро України не було розглянуто її вимогу про страхову виплату, просила стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування витрат на лікування у сумі 89 595,91 грн; на відшкодування моральної шкоди 4 479 грн; пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 52 633,34 грн; 3% річних у розмірі 6 924,21 грн; інфляційні втрати у сумі 38 915, 08 грн та 10 000 грн витрат за надання професійної правничої допомоги.

Згідно з вимогами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За змістом частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Поняття джерела підвищеної небезпеки визначено у статті 1187 ЦК України, відповідно до якої під джерелом підвищеної небезпеки розуміють діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Таким чином, автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону № 1961-ІV відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон України №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону №1961-ІV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону №1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону №1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону №1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктами 24.1-24.3 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Відповідно до п.п. а) п. 41.1 даного Закону 41.1 у разі заподіяння шкоди транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі, шкоду відшкодовує МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих на умовах, визначених цим Законом.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Стаття 34 Закону України «Про страхування» передбачає, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

За змістом статті 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

На підставі письмового запиту страховика або МТСБУ відповідний підрозділ Національної поліції зобов`язаний надати йому довідку про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством внутрішніх справ України; заклад охорони здоров`я - довідку про тимчасову втрату працездатності (лікування), форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством охорони здоров`я України, відомості про діагноз, лікування та прогноз хвороби потерпілого, висновки судово-медичної експертизи, а також іншу інформацію, необхідну для вирішення питання щодо здійснення страхового відшкодування або регламентної виплати; медико-соціальна експертна комісія - документи, що підтверджують ступінь втрати професійної чи загальної працездатності потерпілого; суди та правоохоронні органи - копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди.

Згідно п. 36.1. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» після розгляду страховиком наданих йому визначених у статті 35 цього Закону документів про дорожньо-транспортну пригоду страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК України та статті 16 Закону України «Про страхування», - у разі настання страхового випадку, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.

З матеріалів справи убачається та судом першої інстанції встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 не була застрахована, що визнається сторонами.

Також убачається, що 01 квітня 2020 року ТОВ «Центр автовиплат поліс», як представник ОСОБА_2 , який, у свою чергу, є законним представником потерпілої ОСОБА_1 , звернулось до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату позивачу страхового відшкодування, а саме відшкодування витрат на лікування у сумі 89 595,91 грн та моральної шкоди у сумі 4 479,79 грн, але до цього часу страхове відшкодування відповідачем позивачу виплачене не було, що підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами.

Листом від 30 квітня 2020 року №3.1-02/13429 Моторне (транспортне) страхове бюро України у відповідь на вказану заяву повідомило про те, що для прийняття рішення щодо відшкодування шкоди необхідно отримати завірений належним чином документ, складений відповідною повноважною установою (вирок суду, постанова про відмову в порушенні кримінальної справи), що підтверджує відповідальність іншого учасника за скоєння ДТП. А також вказано, що відповідно до статті 24 Закону для отримання відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням, необхідно надати до Моторного (транспортного) страхового бюро України наступні документи: належним чином оформлений та завірений (мокрою печаткою відповідного закладу) витяг з історії хвороби з обов`язковим зазначенням найменувань та кількості лікарських засобів, призначених лікарем за період стаціонарного лікування; довідку про термін тимчасової непрацездатності, належним чином оформлену та завірену відповідним медичним закладом за період стаціонарного лікування.

02 червня 2020 року ТОВ «Центр автовиплат поліс» направлено на адресу Моторного (транспортного) страхового бюро України заяву про долучення завіреної копії вироку Бородянського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року.

06 серпня 2020 року ТОВ «Центр автовиплат поліс» до Моторного (транспортного) страхового бюро України направлено письмові пояснення до страхової справи, в яких, зокрема, зазначено, що немає можливості надати довідку про термін тимчасової непрацездатності за період стаціонарного лікування ОСОБА_1 , оскільки неодноразово направлялись на адресу КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» відповідні запити, однак у відповідь отримано лише повідомлення, що історія хвороби ОСОБА_1 була вилучена 07 квітня 2020 року слідчим СВ Бородянського відділення поліції Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області. Також звернуто увагу на те, що згідно заяви про виплату страхового відшкодування не заявлялась вимога про виплату страхового відшкодування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, оскільки у ДТП постраждала неповнолітня дитина, яка навчається у школі та не отримує доходів, тобто не може претендувати на такий вид страхового відшкодування. А також зазначено, що період, протягом якого ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня», зазначений у виписці з історії хвороби стаціонарного хворого (27 лютого 2020 року - 20 березня 2020 року).

06 листопада 2020 року ТОВ «Центр автовиплат поліс» направлено на адресу Моторного (транспортного) страхового бюро України заяву про долучення документів: відповідь на запит КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» від 29 жовтня 2020 року; довідку про тимчасову втрату працездатності ОСОБА_1 .

Листом від 17 листопада 2020 року №8.3-01-а/33995 Моторне (транспортне) страхове бюро України повідомило ТОВ «Центр автовиплат поліс» про необхідність надати належним чином завірений, читабельний перелік використаних лікарських засобів за час стаціонарного лікування.

22 грудня 2020 року ТОВ «Центр автовиплат поліс» направлено до Моторного (транспортного) страхового бюро України письмові пояснення до страхової справи, в яких зазначено, що відсутня можливість надати належним чином завірений, читабельний перелік використаних лікарських засобів за час стаціонарного лікування ОСОБА_1 , оскільки направлявся на адресу КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» відповідний запит, однак у відповідь отримано лише повідомлення, що історія хвороби ОСОБА_1 знаходиться у Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи Судово-медичний морг №1 у м. Києві.

29 грудня 2020 року Моторне (транспортне) страхове бюро України у відповідь на письмові пояснення ТОВ «Центр автовиплат поліс» направило лист №8.3-01-а/39646, в якому зазначено про необхідність для подальшого розгляду справи надати: належним чином завірений, читабельний перелік використаних лікарських засобів за час стаціонарного лікування; відомості про трудовий статус потерпілого на момент ДТП (працював, не працював); довідку про доходи за попередні дванадцять або за три останні календарні місяці роботи (за вибором потерпілого), що передували ушкодженню здоров`я (у разі, якщо потерпілий працював за трудовим договором).

19 березня 2021 року ТОВ «Центр автовиплат поліс» направлено до Моторного (транспортного) страхового бюро України письмові пояснення до страхової справи, в яких повторно зазначено відомості, викладені у письмових поясненнях від 06 серпня 2020 року.

Листом від 08 квітня 2021 року №8.3-01-а/12763 Моторне (транспортне) страхове бюро України повідомило ТОВ «Центр автовиплат поліс» про те, що з огляду на відсутність у матеріалах справи належним чином завірений, читабельний перелік використаних лікарських засобів за час стаціонарного лікування у Моторного (транспортного) страхового бюро України немає підстав для здійснення регламентної виплати за зазначеною справою. У випадку отримання необхідного документу розгляд питання щодо здійснення регламентної виплати буде поновлено.

29 квітня 2021 року ТОВ «Центр автовиплат поліс» направлено до Моторного (транспортного) страхового бюро України скеровано досудову вимогу про виплату страхового відшкодування у розмірі 94 075,70 грн за шкоду, понесену у зв`язку з витратами на лікування.

У матеріалах справи наявні виписка КПН КОР «Київська обласна клінічна лікарня» з історії хвороби ОСОБА_1 за період лікування з 27 лютого 2020 року по 20 березня 2020 року, листки лікарських призначень за період лікування потерпілої, які були долучені до заяви про виплату страхового відшкодування від 01 квітня 2020 року, а також відповідні чеки на підтвердження понесення витрат на лікування ОСОБА_1 за вказаний період.

Враховуючи зазначене, позивачем в особі її представників вчинено всі необхідні дії з метою сприяння Моторному (транспортному) страховому бюро України в отриманні необхідного обсягу документації для вирішення питання про здійснення страхової виплати ОСОБА_1 .

У свою чергу, відповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України з моменту отримання заяви ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування, у порушення вимог статті 33-1 та пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не вжив всіх можливих заходів для отримання необхідної документації та не надало потерпілій ОСОБА_1 та/або її представникам прийнятого вмотивованого рішення щодо регламентної виплати у передбачені законом строки.

Зважаючи на викладене, оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність особи, винної у спричиненні ДТП, не була застрахована, позивач в особі належного представника звернулась до МТСБУ із заявою щодо виплати страхового відшкодування, але до цього часу відповідач не здійснив таку виплату, у зв`язку з чим з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню страхове відшкодування витрат на лікування у заявленій позивачем сумі 89 595,91 грн, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Доводи скаржника про те, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та необхідністю придбання лікарських засобів по чеках: №46467 на суму 3 102 грн, №143501 на суму 1 942 грн, №46084 на суму 1 811 грн, №45947 на суму 2 000 грн, №46330 на суму 2 830 грн, №49965 на суму 1 972 грн, №47573 на суму 300 грн, №50368 на суму 350 грн, чек на суму 43 грн від 08 березня 2020 року, №229413 на суму 12 грн, №22892 на суму 202,40 грн, №144079 на суму 262 грн, № 144405 на суму 461,10 грн, №51109 на суму 300 грн, №46987 на суму 350 грн, №229114 на суму 133,20 грн, №229025 на суму 79,78 грн, №47090 на суму 1 241,50 грн, №228490 на суму 229,42 грн, по чекам на суми: 230 грн, 22 грн, 42 грн, 786, 90 грн, 45 грн, 402,75 грн, 132,40 грн, 58 грн. Також невідомо за що саме було перераховано 05 березня 2020 року на Київську обласну лікарню суми 136,04 грн та 741,96 грн, а також що направлення в касу на 741,96 грн не відповідає взагалі платіжному документу, не має ідентифікації з призначеним лікуванням, як і витрати по накладним, які не підтверджуються як призначенням, так і фактичною оплатою позивачем на суму 2 265 грн, а самі по собі аптечні кіоски, аптеки, товариства не є медичними закладами, які уповноважені призначати лікування, а тому видані ними чеки без відповідного призначення медичним закладом або лікарем, не є належним доказом на підтвердження понесених витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілої через ДТП, не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що витрати, понесені ОСОБА_1 на лікування, підтверджуються відповідними чеками, квитанціями та лікарськими призначеннями, які є належними та допустимими доказами понесення позивачем витрат на придбання ліків та лікарських засобів, оскільки купівля медичних препаратів здійснювалась у період лікування, після скоєння ДТП, період придбання ліків та медичних препаратів, зазначених у фіскальних чеках, співпадають з періодом проходження ОСОБА_1 стаціонарного лікування, а назви та призначення вказаних препаратів відповідають травмам, які отримані потерпілою внаслідок ДТП.

При цьому, відповідачем не доведено невідповідності в указаних відповідачем даних та не спростовано розмір понесених витрат на лікування.

Також не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що наданий позивачем листок лікарських призначень від 27 лютого 2020 року по 01 березня 2020 року, виданий відділенням інтенсивної терапії, є нечитабельним, що унеможливлює визначення розміру витрат на лікування, оскільки з указаного листка лікарських призначень вбачається види травм, які отримала потерпіла, факт проходження ОСОБА_1 лікування та відповідні призначення лікарів.

Спростовуються матеріалами справи доводи апелянта, що саме позивачем не було надано до Моторного (транспортного) страхового бюро України належних доказів на підтвердження призначення лікарських засобів та понесення нею витрат на її лікування через ДТП, у зв`язку з чим такий запит було зроблено судом, оскільки, як установлено вище, позивачем вчинено всі можливі дії для надання відповідачу запитуваної ним інформації.

Окрім того, 07 вересня 2021 року представником позивача до суду було подано клопотання про витребування доказів, а саме витребування у КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» історії хвороби та читабельного переліку використаних лікарських засобів, призначених лікарем для лікування ОСОБА_1 під час стаціонарного лікування за період з 27 лютого 2020 року по 20 березня 2020 року.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 02 листопада 2021 року задоволено клопотання сторони позивача та витребувано вказані докази.

На виконання ухвали суду КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» надано відповідь, згідно якої історія хвороби ОСОБА_1 була вилучена 07 квітня 2020 року слідчим СВ Бородянського ВП Ірпінського ВП ГУНП в Київській області та не має змоги надати запитувані документи.

Викладені в апеляційній скарзі аргументи відповідача про те, що заява до Моторного (транспортного) страхового бюро України про здійснення регламентної виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого, надійшла від неуповноваженої особи є безпідставними, зважаючи на наступне.

Матеріалами судової справи встановлено, що на момент скоєння ДТП 26 лютого 2020 року та звернення із заявою про виплату страхового відшкодування 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була неповнолітня.

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 її батьком є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до положень частини першої статі 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Як установлено колегією суддів, заяву про виплату страхового відшкодування подано адвокатом Шелепінським О.М., який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на підставі довіреності від 06 березня 2020 року (т. 1 а.с. 69-70).

Таким чином, заява про виплату страхового відшкодування від 01 квітня 2020 року подано до Моторного (транспортного) страхового бюро України уповноваженою на те особою.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Право на звернення до суду про компенсацію моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у рахунок відшкодування понесеної ОСОБА_1 моральної шкоди 4 479 грн, що становить 5% від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 89 595,91 грн.

Доводи скаржника щодо відсутності підстав для стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди згідно статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не заслуговують на увагу з огляду на те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 не була застрахована.

Щодо стягнення пені за прострочення виплати страхового відшкодування, 3% річних та інфляційних втрати.

Відповідно до п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик, приймаючи рішення про виплату страхового відшкодування, зобов`язаний виплатити його в передбачений 90-денний строк з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування Тобто, вказана норма встановлює обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, та не дає право страховику на розтермінування виплати страхового відшкодування поза межами 90-денного строку з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування.

Згідно положень частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків.

Нормами частин першої, четвертої статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 06 червня 2012 року у справі №303/2147/14-ц (провадження № 6-49цс12), Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі №910/17993/15, від 28 лютого 2018 року у справі №149/344/15-ц, від 06 червня 2019 року у справі №758/8819/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі №760/2905/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі №280/2625/13-к, від 16 жовтня 2019 року у справі №452/3519/15, від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19.

Також у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).

З огляду на викладене, існує стала судова практика Верховного Суду, що у разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі частини другої статті 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, зважаючи на те, що дорожньо-транспортна пригода відбулась 26 лютого 2020 року, позивач, як потерпіла внаслідок ДТП, через свого представника звернулася до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату страхового відшкодування 01 квітня 2020 року, тобто у визначені законодавством строки, проте до цього часу відповідач не здійснив виплату страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення виплати страхового відшкодування у сумі 52 633,34 грн, трьох відсотків річних у сумі 6 924,21 грн, інфляційних втрат у сумі 38 915,08 грн за період прострочення з 01 липня 2020 року по 13 грудня 2022 року.

Посилання скаржника на те, що судом першої інстанції безпідставно та незаконно здійснено нарахування пені за 16 місяців, що склало 48 122,86 грн, що становить фактично 50% від суми витрат на лікування, а загальна сума неустойки разом з інфляційними склала 90 447,85 грн, що перевищує суму заявлених витрат на лікування, оскільки розгляд справи затягувався не з вини відповідача, є необґрунтованими з огляду на те, що саме з вини відповідача відбулась затримка у виплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування.

Не заслуговують на увагу суду доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що третя особа (винуватець ДТП) у повному обсязі відшкодувала збитки потерпілій особі, а тому стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, призведе до подвійної юридичної відповідальності винуватця ДТП, що є порушенням статті 61 Конституції України, є необґрунтованими, зважаючи на те, що у вироці Бородянського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року враховано як обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття обвинуваченого і повне добровільне відшкодування завданих потерпілій збитків, проте жодних доказів, які підтверджують факт та розмір відшкодування збитків потерпілій ОСОБА_1 , а також відомості про те, які саме збитки відшкодовано останній, матеріали справи не містять.

Безпідставними є аргументи відповідача про порушення ОСОБА_1 правил підсудності при зверненні до суду з даним позовом, враховуючи наступне.

Відповідно до частини третьої статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Таким чином, оскільки місцем проживання ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 та у відповідності до положень статті 28 ЦПК України остання скористалася своїм правом вибору підсудності, позов подано до Бородянського районного суду Київської області з дотриманням правил альтернативної підсудності.

Посилання скаржника про те, що стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України витрат на правову допомогу, виходячи з наданого розрахунку адвокатом Скочиляс І.М., у сумі 10 000 грн є завищеним та не підтверджується належними доказами, спростовуються матеріалами справи, оскільки стороною позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надано: договір про надання правової допомоги №06.07.21 від 06 липня 2021 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги; попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на надання правничої допомоги; детальний опис наданих послуг від 02 грудня 2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру про оплату послуг №69.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України).

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

При цьому витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (Правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №915/294/21).

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а також ціни позову.

При цьому, відповідач, посилаючись на те, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є завищеним, не зазначає жодних доводів та аргументів на спростування такого розміру витрат.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено протиправність дій відповідача щодо невиплати страхового відшкодування за лікування та моральної шкоди, недотримання відповідачем встановленого законом строку виплати відшкодування, у зв`язку з чим обґрунтовано встановив наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

На підставі викладеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем не доведено факту порушення його прав та завдання йому шкоди відповідачами.

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - Патрик Ганни Григорівни - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник