Провадження № 22-ц/801/2457/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 рокуСправа № 127/26194/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Кравчуком Михайлом Олександровичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 14 жовтня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду Іщук Т. П., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» про відшкодування моральної шкоди.

Свою позовну заяву мотивував тим, що він зазнав моральних та психологічних страждань через тривалу невизначеність щодо можливості зміни покарання та умов його відбування, що призвело до постійного стресу, депресії та почуття безвиході. Відсутність соціальних контактів і можливості працювати, бути на свіжому повітрі, а також ізоляція від суспільства спричинили почуття відчуженості. Втрата можливості захищати державу та рідних під час воєнних дій викликала почуття провини та безсилля. Постійна необхідність доводити свою правоту перед установою виконання покарань та систематичні порушення його прав призвели до втрати віри в справедливість і правову систему.

При цьому, зазначив, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року в справі № 120/8688/23 визнано протиправними та скасовано рішення комісії Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)», оформлене протоколом № 5 від 14 березня 2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в представлені до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строку та зобов`язано комісію повторно розглянути це питання.

Вказував, що проблема має системний характер, про що також свідчить рішення суду від 30 січня 2024 року в справі №120/12756/23, а також вимога прокуратури від 15 лютого 2023 року за № 20-164 вих-23.

За таких умов, просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн через неможливість змінити умови відбування покарання, втрачених можливостей та психологічного страждання через порушення відповідача.

14.10.2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000 грн у відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Кравчука М.О., подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції шляхом збільшення розміру відшкодування моральної шкоди з 1000 грн до 10 000 грн.

Всі доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, не відповідає характеру та обсягу моральної шкоди, яку зазнав позивач.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

30 січня 2024 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили 01 березня 2024 року, у адміністративній справі № 120/12756/23, визнано протиправним та скасовано рішення комісії державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 4 від 10 березня 2023 року, в частині відмови ОСОБА_1 в можливості представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язано комісію державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання біль м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених повторно здійснити розгляд питання щодо визначення можливості представлення засудженого ОСОБА_1 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а.с. 5-7).

01 лютого 2024 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили 05 березня 2024 року, в адміністративній справі №120/8688/23, визнано протиправним та скасовано рішення комісії державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 5 від 14 березня 2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в представленні до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язано комісію державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення ОСОБА_1 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк (а.с. 8-13).

21 вересня 2023 року позивач звертався до відповідача із заявою про завчасне повідомлення його чи його адвоката про дії пов`язані із підготовкою до комісії (а.с. 16-17).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в результаті неправомірних рішень відповідача та його бездіяльності, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, а також має преюдиційне значення у цій справі,права позивача були порушені, що призвело до душевних страждань, а тому суд дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Визначаючись щодо її розміру, судом враховувався характер завданої шкоди та тривалість її заподіяння, глибину душевних страждань та переживання, час, витрачений на захист своїх прав, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі 1000 грн, що є обґрунтованою та справедливою сатисфакцією за душевні страждання, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Згідно із ст. 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Відповідно до ч. 1, 2,4 ст. 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

За змістом ч. 1 ст. 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Частиною 3 ст. 107 КВК України визначено, що засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5 (далі - Правила № 2823/5).

Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (п. 1 Правил № 2823/5).

Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року в адміністративній справі № 120/8688/23 визнано протиправним та скасовано рішення комісії державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 5 від 14 березня 2023 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в представленні до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язано комісію державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення ОСОБА_1 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно з ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази.

У справі, яка переглядається, позивачем надано належні докази на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди неправомірним рішенням Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)»та доведено наявність усіх необхідних умов для застосування статей 23, 1173 ЦК України, про що правильно вказав суд першої інстанції.

Суд першої інстанції також правильно виходив з того, що в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року в адміністративній справі № 120/8688/23 має преюдиційне значення у цій справі, оскільки вказаним судовим рішенням встановлено факт протиправності рішення відповідача і вказана обставина належала до предмета доказування та безпосередньо досліджувалася і встановлювалася судом, що відображено в мотивувальній частині судового рішення. При цьому, за результатами вирішення спору по суті, суд не тільки визнав рішення протиправними, але і зобов`язав відповідача повторно розглянути ці питання. Наразі доказів щодо виконання рішення суду та розгляду надалі питання заміни ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк матеріали справи не містять.

Отже, встановивши, що внаслідок неправомірного рішення відповідача, що підтверджено преюдиційним рішенням Вінницького окружного адміністративного суду, права позивача були порушені, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди, який є необхідним і достатнім, враховуючи принцип розумності і справедливості, що повністю відповідає вимогам статей 23, 1173 ЦК України.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01, § 62).

При визначенні розміру моральної шкоди, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість», при визначенні розміру моральної шкоди, розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

За вказаних обставин, сам факт визнання адміністративним судом неправомірності рішень відносно засудженого, може бути достатнім для справедливої сатисфакції по відношенню до позивача. Тому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн, суд першої інстанції навів належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості такого розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Тобто суд з`ясував доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що визначений місцевим судом розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Кравчуком Михайлом Олександровичем, залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2024 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк