У Х В А Л А

13 грудня 2024 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить:

- розірвати шлюб, укладений 05 червня 2015 року у відділі реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дубровицького районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №55;

- стягувати щомісячно з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 4000 грн.

04 жовтня 2024 року дана справа надійшла до Дубровицького районного суду Рівненської області за підсудністю на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 жовтня 2024 року, визначеного головуючого суддю Тарасюка А.М.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, було встановлено, що позовну заяву подано з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства.

Відкриття провадження по справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватись судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом.

За змістом ст. 185 ЦПК України у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка, з огляду на засади обов`язковості судових рішень, є обов`язковою для позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Отже, ухвалою суду від 07 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху та наданий судом строк для усунення вказаних в ній недоліків тривалістю п`ять днів від дня вручення копії цієї ухвали.

Так, підставою залишення позовної заяви без руху послугувала її невідповідність вимогам п.п. 2 - 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, ч. 5 ст. 177 ЦПК України.

Зокрема, у вказаній ухвалі зазначається, що підставами для залишення позовної заяви без руху послугувало наступне.

Так, у порушення п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява не містить реєстраційних номерів облікової картки платника податків за їхньої наявності або номери і серію паспортів сторін, відомі адреси електронної пошти та відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін.

Крім того, в порушення п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем не зазначено ціну позову, яка, згідно п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців та обґрунтований розрахунок сум, що стягуються.

Також згідно з п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити, крім іншого: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

До того ж, у своєму позові позивач вказує, що дитина, на яку вона просить стягнути аліменти з відповідача, проживає разом із нею, проте не зазначає, якими доказами підтверджується ця обставина, і відповідні докази до позову не додаються.

Окрім зазначеного, позовна заява не містить підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав; відсутня вказівка чи здійснювалися заходи досудового врегулювання спору, заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви та відомості про вказані заходи; не зазначено позивачем про місцезнаходження оригіналів письмових доказів, копії яких долучено до позовної заяви; не додано позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які вже понесені та можуть бути понесені в ході розгляду справи (п.п. 6, 7, 8, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Сторони та інші учасники судового розгляду повинні подати докази у справі безпосередньо до суду разом із поданням відповідних заяв по суті. Порядок та строки подання доказів та копій доказів визначено ст. 83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Отже, як підсумок, подаючи позовну заяву до суду, позивач не виконав визначені законодавством та зазначені вище вимоги до позовної заяви.

Вказана вище ухвала суду про залишення позовної заяви без руху двічі направлялася позивачу за адресою, зазначеною у позовній заяві, для виконання її вимог та усунення зазначених у ній недоліків.

Проте, надіслана судом копія ухвали суду про залишення позовної заяви без руху була двічі повернута до суду без вручення разом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що містяться в матеріалах справи, з позначкою "за закінченням терміну зберігання", проставлена працівником відділення поштового зв`язку.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вказано в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі №914/345/23, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто на адресу вказану у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

При цьому, сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд, у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Так, неотримання позивачем вищенаведеної ухвали суду про залишення позову без руху у даній справі та повернення її до суду з відповідною відміткою є наслідком дій (бездіяльності) позивача, який є ініціатором позову, щодо належного отримання судових рішень, ухвалених судом за його зверненням, та повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження, тобто його власною волею.

Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17).

Факт неотримання позивачем поштової кореспонденції, в якій суд з додержанням вимог процесуального закону надсилав заявнику ухвалу від 07 жовтня 2024 року про залишення позову без руху за належною адресою, та яка повернулася в суд без вручення її адресату, зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Поряд з цим слід зазначити, що вказана ухвала суду від 07 жовтня 2024 року направлялася лише за адресою, що міститься в реквізитах позивача в позовній заяві, оскільки ним зазначено, що інші засоби зв`язку з ним відсутні.

Крім того, за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №921/6/18, від 21 березня 2019 року у справі №916/2349/17).

Так, вказана ухвала від 07 жовтня 2024 року була розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, який є загальнодоступним для громадян України.

Таким чином, судом вчинено заходи для повідомлення позивача про ухвалене судом рішення за наслідками його звернення до суду та про необхідність вчинення відповідних процесуальних дій, а неотримання позивачем вищенаведеної ухвали суду про залишення позову без руху є наслідком бездіяльності щодо належного її отримання, з огляду на викладене, в розумінні вимог ЦПК України вказана ухвала від 07 жовтня 2024 року вважається врученою позивачу належним чином 01 грудня 2024 року, оскільки день проставлення у поштовому повідомленні, що повернулося до суду останнім (вдруге), відмітки є 01 грудня 2024 року.

Однак, позивачем у встановлений строк не виконано вказівок суду щодо усунення виявлених недоліків вказаної позовної заяви, про які вказано в ухвалі суду від 07 жовтня 2024 року.

При цьому суд зауважує, що саме позивач є ініціатором поданого позову, вважаючи, що його права були порушені, а тому мав добросовісно користуватися своїми процесуальними правами та обов`язками, реагувати вчасно на прийняте за результатом розгляду його позову судове рішення, водночас цікавитися датою та змістом ухваленого судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року зі справи "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Наразі суд зазначає, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, а процесуальна бездіяльність позивача як ініціатора позову не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом відповідно до вимог процесуального закону. Також за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку суд застосовує як джерело права, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 41 рішення ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, заява № 3236/03, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 року, та "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

Однак, протягом наданого судом строку, позивачем не подано суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом ч. 1 ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, застосування відповідних процесуальних положень для позивача є передбачуваним, а тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року та "Станков проти Болгарії" від 12.07.2007 року. У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням національним законодавством, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд

Отже, повернення позовної заяви у разі не усунення у встановлений судом процесуальний строк недоліків позовної заяви не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд та доступ до правосуддя.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на приписи ч. 7 ст. 185 ЦПК України, відповідно до яких повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, що у даному випадку свідчить про відсутність перешкод у доступі до правосуддя.

Керуючись ст.ст. 185, 352, 354 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вважати неподаною та разом з доданими до неї документами повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду Тарасюк А.М.