ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3419/23 Номер провадження 22-ц/814/2905/24Головуючий у 1-й інстанції Тесленко Т.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Чумак О.В.

секретар: Сальна Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мальцева Вадима Петровича

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 травня 2024 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Кобеляцької міської ради, державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича, державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Кіт Оксани Дмитрівни про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Кобеляцької міської ради, державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича, державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Кіт Оксани Дмитрівни про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю IV- ПЛ № 033995 належить земельна ділянка площею 10.5 га з відповідним поділом на 8,8 га та 1,7 га, що розташована на території с. Гарбузівка Кіровської сільської ради.

Даний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 15 від 02.03.2000.

18 квітня 2023 року позивач звернувся до виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області з заявою щодо проведення державної реєстрації права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

21 квітня 2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області Кіт О.Д. розглянуто вищевказану заяву від 18.04.2023 та прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи не дають змоги встановити факт набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме не можливо встановити власника земельної ділянки.

Вказав, що згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 14.12.2020 № 44-ОТГ, передано Кобеляцькій міській раді Полтавського району (Кобеляцького району) Полтавської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, які вказані в додатку до акту від 14.12.2020 та наказу від 14.12.2020 № 44-ОТГ, в тому числі земельну ділянку площею 8,8 га, кадастровий номер :00:008:0039.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі даних документів та рішення п`ятої сесії восьмого скликання Кобеляцької міської ради від 25.01.2021 за Кобеляцькою міською радою зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 8,8 га, кадастровий номер :00:008:0039.

Позивач вважає, що реєстрація права власності на вищевказану земельну ділянку за Кобеляцькою міською радою є незаконною, оскільки спірне нерухоме майно належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю IV- ПЛ № 033995.

Враховуючи викладене просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 14.12.2020 в частині передачі у комунальну власність земельної ділянки кадастровий номер :00:008:0039; визнати незаконним та скасувати рішення Кобеляцької міської ради від 25.01.2021 в частині прийнятого рішення стосовно передачі у комунальну власність земельної ділянки кадастровий номер :00:008:0039; визнати незаконним та скасувати акт приймання - передачі земельних ділянок с/г призначення виданого ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та Кобеляцькою міською радою стосовно вищевказаної земельної ділянки; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамян Едуарда Тіграновича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 57357160 від 30.03.2021 року, яким було проведено державну реєстрацію права власності за Кобеляцькою міською радою; визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Кіт Оксани Дмитрівни від 21 квітня 2023 року за № 67286576; витребувати у Кобеляцької міської ради на користь ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :00:008:0039, яка розташована на території Лебединської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Кобеляцької міської ради, державного реєстратора виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Рустамяна Едуарда Тіграновича, державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Кіт Оксани Дмитрівни про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем подано недостатньо доказів для ідентифікації переданої земельної ділянки, відповідно до Наказу «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» від 14.12.2020 № 44-ОТГ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, в частині прийнятого рішення стосовно передачі в комунальну власність земельної ділянки кадастровий номер :00:008:0039 та акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 14.12.2020.

Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо скасування наказу «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» від 14.12.2020 № 44-ОТГ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, в частині прийнятого рішення стосовно передачі в комунальну власність земельної ділянки кадастровий номер :00:008:0039, скасування акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 14.12.2020 є неефективними, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, що є самостійною підставою для відмови в їх задоволенні.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник позивача адвокат Мальцева В.П., просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви.

Окрім того, зазначено, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки вищевказані рішення та акт приймання-передачі спірної земельної ділянки суперечать актам цивільного законодавства і порушують права та інтереси позивача, а тому можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Також зазначено, що оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :00:008:0039 вибула з його володіння поза його волею, шляхом прийняття незаконних рішень органів місцевого самоврядування та подальших протиправних реєстраційних дій, тому заявлені вимоги щодо витребування її у Кобеляцької міської ради є належним способом захисту та призведе до ефективного захисту прав власника.

Від Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі державного акту на право постійного користування землею серія IV-ПЛ № 002708 надано у постійне користування земельна ділянка площею 32,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території с. Гарбузівка Кіровської сільської ради (а.с. 18-19).

На підставі рішення виконкому Кіровської сільської ради від 22.10.1999 передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 10.5 га для товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території с. Гарбузівка Кіровського сільської ради, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ПЛ № 033995 (а.с. 20-21).

18.04.2023 позивач звернувся до виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавської області з заявою щодо проведення державної реєстрації права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером :00:008:0039.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 21.04.2023 за № 67286576 відмовлено в проведенні реєстраційних дій із посиланням на те, що подані документи не дають змоги встановити факт набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме не можливо встановити власника земельної ділянки.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 14.12.2020 передано Кобеляцькій міській раді Полтавського району Полтавської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення, серед яких земельна ділянка площею 8.8 га з кадастровим номером :00:008:0039 (а.с. 31-33).

25 березня 2021 року за Кобеляцькою міською радою було зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 34).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх недоведеність та необґрунтованість.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18 (пункти 95, 98, 121, 123); від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18, провадження № 14-31цс22 (пункт 57); від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17, провадження № 14-91цс20 (пункт 94)).

Власник із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18 (пункти 99-100); від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, провадження № 12-25гс21 (пункти 39, 42-44, 50); від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19, провадження № 12-10гс21 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5); від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, провадження № 14-206цс21 (пункти 9.65-9.66); від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19, провадження № 12-8гс22 (пункт 9.47) та інших).

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

У постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів Головного управління Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що вимоги позивача щодо скасування наказу «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» від 14.12.2020 № 44-ОТГ Головного управління, в частині прийнятого рішення стосовно передачі в комунальну власність земельної ділянки кадастровий номер :00:008:0039, скасування акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 14.12.2020 є неефективними, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтями 22-23 ЗК України (в редакції 1990 року) встановлено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акту.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).

Частиною першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка кореспондується з положеннями статті 193 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону тощо.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно з частиною третьою статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята).

Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Частинами другою, десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з поданих позивачем документів цільове призначення використання земель було змінено. Згідно з наданим Державним актом на право постійного користування ІV-ПЛ № 002708 від 25.02.1997 землі надано для ведення селянського (фермерського) господарства, а відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІV-ПЛ № 033995 від 02.03.2000 землі надано для товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 14.12.2020 цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер :00:008:0039 для ведення фермерського господарства.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що земельна ділянка площею 8.8 га, яка була виділена у комунальну власність Кобеляцькій міській раді належить йому на праві приватної власності на підставі державного акту серія IV-ПЛ № 033995.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-6732св22) зазначено, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо.

У спірних правовідносинах питання щодо визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладення земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки потребують спеціальних знань і мають бути підтверджені висновком судової земельно-технічної експертизи.

Даний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 206/1658/20, провадження № 61-8056св21.

У постанові від 16 червня 2021 року у справі № 372/6016/13-ц Верховний Суд вказав, що належним доказом, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок може бути лише висновок земельно-технічної експертизи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначила, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право позивачки порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які беззаперечно вказували б, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Згідно частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Разом з тим, позивач з вимогами про призначення у справі земельно-технічної експертизи, яка б підтвердила факт передачі земельної ділянки у комунальну власність Кобеляцької міської ради за рахунок належної позивачу земельної ділянки не звертався.

Доказів того, що належна позивачу земельна ділянка та земельна ділянка комунальної власності з кадастровим номером :00:008:0039 є однією земельною ділянкою матеріали справи не містять.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які доводять той факт, що передана ОСОБА_1 земельна ділянка на підставі рішення виконкому Кіровської сільської ради від 22.10.1999 є однією і тією ж земельною ділянкою з кадастровим номером :00:008:0039, яка отримана у власність Кобеляцькою міською радою, що свідчить про недоведеність та безпідставність позовних вимог.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мальцева Вадима Петровича залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Г. Л. Карпушин

О. В. Чумак