КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року місто Київ.

Справа № 359/2255/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17931/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Терехової О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2024 року (у складі судді Журавського В.В., повний текст рішення складено 09.09.2024 року)

у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ

В березні 2024 року АТ «Райффайзен Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль». 22 березня 2021 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір №014-RO-82-82600030 про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою». За цим договором АТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язався надати кредит у розмірі 196357 гривень 96 копійок, а ОСОБА_1 зобов`язалася щомісячно протягом 72 місяців повертати кредит по частинам шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 6593 гривень 86 копійок та сплачувати відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 35,30% річних. Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконує та систематично порушує його умови. Тому станом на 08 січня 2024 року у неї виникла заборгованість у розмірі 178156 гривень 61 копійки, що складається: з заборгованості за кредитом у розмірі 162185 гривень 13 копійок, заборгованості за відсотками у розмірі 15971 гривень 48 копійок. Відповідач відмовляється добровільно повернути борг. У зв`язку з цим АТ «Райффайзен Банк» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 178156 гривень 61 копійки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 142455 гривень 70 копійок та витрати на оплату судового збору у розмірі 2421 гривень 19 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 15 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення ухвалене при неповному з`ясуванні обставин справи, не дослідженні доказів, що були надані відповідачем у матеріали справи та є таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення не взяв до уваги, що при укладенні Договору та Паспорта споживчого кредиту не передбачено такої відповідальності для позичальника як застосування правових норм викладених у ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, у випадку затримання сплати частини споживчого кредиту за цим кредитним договором.

Вказує, що вимогу про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором відповідач не отримувала, дізналась про її існування випадково, з матеріалів даної справи. Зазначає, що неповідомлення АТ «Райфайзен Банк» про свою вимогу є порушенням ч. 4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування».

Звертає увагу, що детального розрахунку заборгованості за період до 08.01.2024 року представником позивача не надано, а долучено лише копії виписок про рух коштів по рахунку.

Вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_1 здійснювала погашення даного кредиту, про що відповідач повідомляла суд та надавала на підтвердження відповідні квитанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

4 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив АТ «Райфайзен Банк» на апеляційну скаргу, яким просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вказує, що апелянт не надав жодних доказів, які б підтверджували: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Вказує, що відповідно до умов п. 1.4 Заяви-Договору про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-82600030 від 22.03.2021 року сторони встановили, що у разі настання передбачених підпунктом 3.6.2. пункту 3.6. Статті 3 Розділу 6. Правил обставин Дефолту, Банк має право вимагати дострокового виконання Клієнтом зобов`язань за Кредитом, включаючи повернення суми Кредиту, сплату Процентів, пені та інших платежів за Кредитом, про що направляє Клієнту письмове повідомлення. На письмову вимогу Банка, Клієнт зобов`язаний здійснити дострокове погашення заборгованості за Кредитом у відповідності до умов, зазначених в письмовому повідомлені Банка. У разі невиконання цієї вимоги, Банк має право пред`явити вимогу поручителям та/або вжити заходи для стягнення заборгованості Клієнта за Кредитом, які не суперечать законодавству України. Таким чином вимога Позивача про дострокове повернення кредиту та інших платежів за Кредитним договором є правомірною та такою, що ґрунтується на Законі і була цілком правомірно задоволена судом.

Вказує, що Вимога дійсно не була вручена Відповідачеві, що підтверджується Трекінгом Укрпошта № 775 «через поверненням за зворотною адресою у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання». Натомість, діюче законодавство України не пов`язує виникнення наслідків невиконання зобов`язань із врученням або не врученням вимоги боржнику, Законом України «Про споживче кредитування» передбачений лише обов`язок кредитора письмово повідомити споживача, що й було зроблено Позивачем.

Зазначає, що Судом при винесені рішення у Справі враховані всі оплати здійснені Відповідачем за Кредитним договором, підтвердження яких було надано останнім до Суду у процесі розгляду справи.

В судовому засіданні представник позивача - Дьоміна Н.Ю., в режимі відеоконференції, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 22 березня 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 уклали договір про відкриття поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» №014-RO-82-82600030. За умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язався надати кредит у розмірі 196357 гривень 96 копійок, а ОСОБА_1 зобов`язалася протягом 72 місяців повернути кредит шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 6593 гривень 86 копійок, а також сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 35,30% річних (а.с.23-24).

АТ «Райффайзен Банк Аваль» виконав своє зобов`язання за кредитним договором, що підтверджується випискою по рахунку за період з 22 березня 2021 року по 22 березня 2022 року (а.с.28-35).

Згідно Статуту, затвердженого протоколом Загальних зборів акціонерів від 23 квітня 2021 року, АТ «Райффайзен Банк Аваль» змінив своє найменування на АТ «Райффайзен Банк» (а.с.52-54).

Встановлено, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором. Тому у неї виникла заборгованість за кредитом у розмірі 142039 гривень 58 копійок та заборгованість за відсотками у розмірі 416 гривень 12 копійок. Загальний розмір боргу за кредитним договором склав 142455 гривень 70 копійок. Ці обставини підтверджуються письмовим розрахунком заборгованості станом на 25 червня 2024 року (а.с.116-118).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач добровільно сплатила заборгованість за кредитним договором.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що умовами Заяви-Договору передбачено, що кредит надається з метою придбання Клієнтом товарів (робіт, послуг) для задоволення власних особистих потреб, не пов`язаний з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 2.1. Заяви-Договору), тобто даний кредитний договір є споживчим.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Таким законом є Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.

Звертаючись до суду з цим позовом позивачем надано до суду письмову вимогу за вих.№114/5-298208 від 8 січня 2024 року про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, яка направлялася на адресу відповідача, за підписом представника АТ «Райфайзен Банк».

Відповідно до списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів з повідомленням АТ «Райфайзен Банк» на адресу ОСОБА_1 було направлено листа номер відправлення 775. Між тим, відповідно до трекінгу відправлення Укрпошта, наданого позивачем поштове відправлення 775 повернулося відправникові з відміткою «про закінчення терміну зберігання», що відповідно до норм ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення листа із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного вручення листа особі. Повернення листа із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання такого листа чи про її незнаходження за адресою.

Отже, з врахуванням наведеного, матеріали справи не містять доказів отримання досудової вимоги відповідачем та її не виконання протягом 30 днів, у зв`язку з чим для позичальника настав би обов`язок з дострокового повернення усієї суми кредиту.

У постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

При цьому Верховний Суд наголошував на тому, що у справах про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором саме позивач повинен довести у судах першої та апеляційної інстанцій, що відповідно до умов укладеного кредитного договору строк виконання такого зобов`язання є таким, що настав, а тому позичальник продовжує користуватися цими грошовими коштами неправомірно. У разі дострокового стягнення суми кредиту саме позивач має довести, що такий обов`язок виник, оскільки виключно з ініціативи кредитора та у порядку, визначеному умовами кредитного договору, в односторонньому порядку відбулася зміна умов такого договору, зокрема щодо строку виконання цивільного зобов`язання.

В оцінці цього визначальними є умови кредитного договору. Такий договір є джерелом правового регулювання цивільних відносин між сторонами, який визначає обов`язкові для обох сторін правила поведінки, відмінні від їх законодавчого регулювання.

Визначальним для висновку про те, що настав строк для дострокового стягнення заборгованості - є одержання вимоги банку позичальником про таке дострокове погашення заборгованості та її невиконання протягом 30 днів.

Позивач не доводив і не довів за результатами розгляду справи судом першої інстанції факт вручення вимоги позичальнику. Такі обставини не були встановлені цим судом, у матеріалах справи немає доказів вручення позичальнику такої вимоги. Тож, застосовуючи умови кредитного договору та вимоги ст.16 Закону України «Про споживче кредитування», суд не мав правових підстав зробити висновок, що у позичальника виник обов`язок дострокового повернення усієї суми кредиту.

Колегія судді визначає, що вручення такого повідомлення позичальнику є саме тією обставиною, яка обов`язково входить у предмет доказування у такій категорії спорів та за сформованими позивачем підставами пред`явленого позову.

Установивши, що виконання позивачем вимог ст.16 Закону України «Про споживчий кредитування» належними та допустимими доказами не підтверджено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами, оскільки позивач не довів, що для позичальника сплинув строк для виконання вимоги і вона не втратила чинності.

Як вбачається із графіку платежів, та виписки з рахунку ОСОБА_1 , розрахунку заборгованості позивача, станом на дату подачі позову відповідач мала прострочену заборгованість по щомісячним платежам 19 034,47 грн. Решта заявлених вимог була заборгованість, яку позивач вимагав погасити достроково.

Тобто за недоведеності вручення вимоги про дострокове стягнення, на користь позивача могла бути стягнута лише прострочена заборгованість.

Разом з тим, колегія суддів враховує надані відповідачем квитанції до платіжних інструкцій на переказ готівки на погашення заборгованості, сплачених 15.02.2024 року, 27.03.2024 року, 24.04.2024 року, 24.05.2024 року, 24.05.2024 року, 24.07.2024 року, 23.08.2024 року, 23.09.2024 року на загальну суму 81 000. З урахуванням того, що кредит надавався на 72 місяці, порівнявши розрахунком заборгованості, графік платежів, суд вважає доведеним та встановленим, що відповідачка дізнавшись про вимоги банку з поданої позовної заяви сплатила поточну заборгованість та стабілізувала сплату кредиту за графіком платежів, передбаченим сторонами.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів робить висновок про відмову в задоволені позову про дострокове стягнення кредиту, та вважає, що за встановлених судом обставин відповідачка має право продовжити погашати кредит, відповідно до первинного графіку, про який домовилась з кредитором.

Підсумовуючи, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, не вірно застосував норми матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення в силу пунктів 1,3 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів зробила висновок про ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивача.

Судові витати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції, підлягають відшкодуванню позивачем на користь відповідача.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 4542 грн, який і підлягає відшкодуванню їй позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволення позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська