Справа № 740/6049/23
Провадження № 2/740/121/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

учасники справи:

- позивачка ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- представник відповідача адвокат Вертелецька Л. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником адвокатом Ващенко Мариною Олександрівною, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчий комітет Ніжинської міської ради Чернігівської області, про зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

У вересні 2023 року позивачка звернулася до суду з указаною позовною заявою, в якій просила зобов`язати відповідача перенести встановлений паркан між суміжними земельними ділянками, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 згідно з лінією межі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0151, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка межує із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:008:0193, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та перебуває у користуванні відповідача відповідно до рішення Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області № 4599 від 25.12.1980. За твердженням позивачки, відповідач неправильно встановив паркан та в добровільному порядку відмовляється від перенесення паркану відповідно до встановлених межових знаків, у зв`язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду з указаним позовом.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17 листопада 2023 року 10-00 год., яке в подальшому відкладено на 22 лютого 2024 року 10-30 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 10 квітня 2024 року 14-00 год., яке у подальшому відкладено на 04 грудня 2024 року 10-00 год.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки, посилаючись на те, що між ним та позивачкою існувала усна домовленість про те, що він перенесе вигрібну яму на територію власного домоволодіння за умови облаштування відмостки біля свого домоволодіння на межі із домоволодінням по АДРЕСА_1 , та встановить паркан. Позивачка надала згоду на перенесення паркану для зручного облаштування відмостки. Ці обставини підтверджуються актом про вирішення земельного спору від 27.04.2023. Тобто сторони за взаємною згодою визначили місце встановлення паркану, при цьому інженер-геодезист землевпорядної організації для визначення місця розташування межі між суміжними земельними ділянками не залучався, межові знаки в натурі (на місцевості) за допомогою спеціального обладнання не встановлювалися. Таким чином, сторони у справі за взаємною домовленістю погодили місце розташування межі між належними їм суміжними земельними ділянками та визначили місце, де буде встановлено паркан, який відповідач установив за власний рахунок. При розгляді комісією про вирішення земельного спору на території Ніжинської міської територіальної громади позивачка тимчасово надала згоду своєму сусіду перенести паркан для зручного облаштування відмостки. Разом з цим встановлений між належними сторонам суміжними земельними ділянками паркан не є за своєю конструкцією тимчасовим, оскільки не є переносним, його встановлення потребувало значних фінансових витрат, які відповідач особисто поніс, хоча паркан встановлено між суміжними земельними ділянками. Таким чином, згода на його встановлення в конкретному місці позивачкою апріорі не могла надаватися тимчасово. За твердженням відповідача, жодними доказами не підтверджено, що ним порушена межова лінія з позивачкою та що він установив паркан на території, належній позивачці. Таким чином, відсутні докази наявності перешкод у здійсненні позивачем права власності земельною ділянкою.

У судовому засіданні позивачка вважала за можливе розглянути справу за відсутності її представника, підтримала позов з викладених у ньому обставин та просила задовольнити, пояснивши, що між нею та відповідачем існує конфлікт щодо межі земельних ділянок та встановленого ОСОБА_3 паркану. Зі слів позивачки, чіткої домовленості з відповідачем про встановлення паркану не було, однак те, що зазначено в акті про вирішення земельного спору від 27 квітня 2023 року, а саме про її тимчасову згоду на перенесення паркану відповідає дійсності, однак з того моменту пройшло багато часу. Як повідомила позивачка, станом на цей час її земельна ділянка приватизована, всі межові знаки зафіксовані та встановлені в натурі, проведені відповідні роботи, що підтверджується актом про встановлення меж. Усі відповідні документи на підтвердження вказаних обставин додано до позовної заяви. Паркан сусіда їй заважає, оскільки встановлений не на лінії межі, а тому має бути перенесений.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що обставини, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності. Між ним та позивачкою існувала домовленість про встановлення паркану, який встановлено без порушення меж, є відповідні документи та фотокартки.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Вертелецька Л. А. зазначила, що відповідач не визнає позовні вимоги та вважає їх безпідставними, оскільки станом на цей час межові знаки земельних ділянок не встановлено, документів про їх встановлення суду не надано, інженер-геодезист для проведення відповідних робіт не залучався. Позивачка має довести, що встановлений ОСОБА_3 паркан знаходиться на її земельній ділянці, що відповідачем порушено її межову лінію, але жодних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. У свою чергу, між сторонами існувала домовленість, сторони за взаємною згодою визначили місце встановлення паркану, який знаходиться на межі, а не на території домоволодіння позивачки.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності земельна ділянка площею 0,0142 га з кадастровим номером :01:008:0152 за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування серія та номер: 1730, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Варавою Н. П.

Згідно з договором дарування житлового будинку від 11.09.2015 ОСОБА_5 отримала у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:008:0151.

Рішенням Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області від 03 травня 2023 року № 150 затверджено акт про вирішення земельного спору від 27 квітня 2023 року, зі змісту якого вбачається, що виїзд комісії про вирішення земельних спорів відбувся щодо встановленого паркану між домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , під час якого комісія встановила, що земельна ділянка площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:008:0151 є власністю ОСОБА_1 ; земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1059 га з кадастровим номером :01:008:0193 перебуває у користуванні ОСОБА_2 , проте вказаний землекористувач не звертався до Ніжинської міської ради щодо передачі земельної ділянки у власність. При виїзді комісії за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , у присутності заявника та суміжного землекористувача проведено обстеження та встановлено, що спір між сусідами виник щодо неправильно встановленого паркану. Зі слів землекористувача земельної ділянки по АДРЕСА_2 , за усною домовленістю із власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , він переніс вигрібну яму на територію власного домоволодіння за умови облаштування відмостки біля свого домоволодіння на межі із домоволодінням по АДРЕСА_1 , та встановлення паркану. Як відмітила власниця земельної ділянки по АДРЕСА_1 , вона дійсно надавала згоду своєму сусіду по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 перенести паркан для зручного облаштування відмостки, але тимчасово. На дату виїзду 27 квітня 2023 року власник земельної ділянки по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вимагає від землекористувача земельної ділянки по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 перенести паркан на попереднє місце, так як домовленість була тимчасовою. Комісія рекомендує: а) власнику земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , залучити інженера-геодезиста землевпорядної організації, який за допомогою спеціального обладнання встановить межові знаки в натурі (на місцевості) в присутності землекористувача земельної ділянки по АДРЕСА_2 ; б) відповідно до встановлених межових знаків землекористувачу земельної ділянки по АДРЕСА_2 , встановити паркан. Ураховуючи вищевказане та керуючись главами 17, 19 та 25 Земельного Кодексу України, комісія рекомендує вирішити спір, керуючись поняттям добросусідства або ж у разі незгоди звернутися до суду.

До позовної заяви додано копію схеми розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:008:0151.

Із витягу з рішення Ніжинської міської ради Чернігівської області від 20 червня 2023 року № 84-31/2023 убачається, що міська рада вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 та передати безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:008:0193 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходиться житловий будинок, який є власністю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку р. № 1198 від 19 вересня 2019 року; обмеження у використанні земельної ділянки площею 0,0043 га встановлені у формі охоронної зони навколо (уздовж) об`єкта енергетичної інфраструктури.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав власником земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером :01:008:0193 є ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом ст. 3 ЗК України, земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до п. «г», «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з установленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно з ч. 1, 2 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі повинні обирати такі способи використання ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі ділянок зобов`язані не використовувати ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Ураховуючи вищевикладене, передумовами та підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, визначення меж та конкретного місця розташування землі, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

За загальними правилами добросусідства, закріплених у ст. 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається щонайменше незручностей.

Згідно зі ст. 106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній. Межові знаки на водних об`єктах не встановлюються. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. У разі якщо межі земельних ділянок у натурі (на місцевості) збігаються з природними чи штучними лінійними спорудами, рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, рослинними смугами, шляхами, стежками, рівчаками, стінами, шляховими спорудами, парканами, огорожею, фасадами будівель, іншими лінійними спорудами, рубежами тощо) та раніше встановленими межами сформованих земельних ділянок, межові знаки можуть не встановлюватися. Місцезнаходження межових знаків у разі їх визначення або встановлення відображається у матеріалах землевпорядного проектування та геодезичних вишукувань, а також на кадастрових планах земельних ділянок. Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: завдання на складання технічної документації із землеустрою; пояснювальну записку; матеріали топографо-геодезичних робіт; кадастровий план земельної ділянки; перелік обмежень у використанні земельної ділянки; відомості про встановлені межові знаки.

Отже, метою встановлення на земельній ділянки межових знаків є окреслення на місцевості межі певної земельною ділянки, щоб суміжні землекористувачі могли користуватися своїми ділянками належним чином, згідно з правилами добросусідства, і не порушуючи прав один одного. Для реалізації цієї мети і для оцінки порушень прав землекористувачів суміжними землекористувачами, не має правового значення, чи визначені ці межі тимчасовими межовими знаками чи межовими знаками встановленого зразка.

Встановлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду, оскільки відповідно до ст. 26 Закону України «Про землеустрій» розробниками документації із землеустрою є юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи сертифікований інженер-землевпорядник, який є відповідальним за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності (користуванні) позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України к ожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як зазначено у ч. 1 ст. 5 ЦПК України, з дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України к ожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з цим з правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України, о бставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

У позовних вимогах позивачка просила зобов`язати відповідача перенести паркан, встановлений ним, між їхніми суміжними земельними ділянками згідно з лінією межі. Однак позивачка та її представник не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт встановлення меж її земельної ділянки, суміжної із земельною ділянкою відповідача, в натурі (на місцевості), зокрема, не надано технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої інженером-землевпорядником.

Доводи позивачки про те, що до позовної заяви додано всі необхідні документи, які підтверджують встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зокрема, схема розташування земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0151, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд оцінює критично, оскільки вказаний документ не містить плану та опису зовнішніх меж земельної ділянки, які дозволяють її чітко ідентифікувати, не містить відомостей про поворотні точки меж земельної ділянки та відстані між ними, пояснювальних записок, акта передачі межових знаків на зберігання.

За відсутності відповідної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 , факт встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) вважається недоведеним, що в свою чергу унеможливлює задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача перенести паркан відповідно до лінії межі.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 82, 89, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого представником адвокатом Ващенко Мариною Олександрівною, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виконавчий комітет Ніжинської міської ради Чернігівської області, про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко