Справа № 495/270/20
№ провадження 2/495/732/2024
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

05 грудня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.,

секретаря судового засідання - Ульвіс К.Є,

Справа № 495/270/20

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2020 рокуОСОБА_3 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 06 лютого 2017 року з врахуванням основного боргу та трьох відсотків річних у загальному розмірі 11 782, 40 доларів США, що становить станом на 15 січня 2020 рік згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 283 080 грн 40 коп, понесені судові витрати.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він надав в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 17 000 доларів США, за курсом НБУ станом на день надання позики 1 долар США становить 27, 08 грн.

Отже еквівалент позики у гривні становить 460 360, 00 грн.

Зазначені обставини підтверджуються доданою до позову, складеною власноручно ОСОБА_2 , розпискою від 06 лютого 2017 року.

Згідно наданої відповідачем розписки, він зобов`язався повернути йому борг до 01 вересня 2017 року.

На протязі декількох років відповідач постійно обіцяв, що він поверне борг, але свої обіцянки так і не виконував.

На протязі 2019 року відповідач повернув йому частково суму боргу у розмірі 6000 доларів США.

Ця обставина визнається сторонами та не підлягає доведенню.

Таким чином, оскільки між сторонами відсутній спір щодо частини заборгованості у розмірі 6000 доларів США, то ціна позовних вимог щодо повернення основного боргу складає 11 000 доларів США, що станом на 15 січня 2020 року згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 264 282 грн.

В зв`язку з тим, що відповідач не виконує свій обов`язок щодо повного повернення боргових зобов`язань, він і вимушений звернутися з позовом до суду.

10 червня 2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву позивача, відповідно до якого просить суд відмовити у повному обсязі у задоволені позовних вимог позивача, зазначаючи, що позовна заява є незаконною необґрунтованою, доводи на які посилається позивач в якості підтвердження своєї правової позиції суперечливі, а посилання на докази та обставини такі, що не відповідають дійсності, причому, конкретні посилання позивача, вказані в позовній заяві прямо суперечать дійсності.

Між позивачем та відповідачем склалися відносини, у яких ОСОБА_3 здійснює оптовий продаж рослинної продукції, а ОСОБА_2 здійснює оптову закупівлю зазначеної продукції для подальшої реалізації.

У 2017 році як і завжди раніше, відповідач отримав рослинну продукцію від позивача, а саме виноград, який збирався у подальшому продати та з вилучених коштів розрахуватися з позивачем.

Але, у зв`язку з тим, що позивач пішов на поступки та надав деякий час на розрахунки за продукцію, відповідач, в свою чергу на довірливих відносинах не перевірив якість винограда на час його отримання.

Тобто на момент домовленості, відповідач навіть не міг припустити, що виноград не буде відповідати придатності харчового продукту, що було встановлено відповідачем лише через деякий час після домовленості.

Ніяких грошових коштів він не отримував у позивача, натомість, отримавши зіпсований харчовий продукт не зміг його реалізувати.

Здійснити повернення зіпсованого продукту не надалось можливим, усі спроби щодо мирних переговорів залишилися безуспішними.

Позивач відмовився забирати та робити обмін непридатного харчового продукту.

Внаслідок чого, він на протязі 2019 року сплатив 6000 доларів США позивачу, незважаючи на те, що позивач увів в оману відповідача коли передавав зіпсований харчовий продукт.

Ніяких коштів він не отримував та розписок не писав.

06 липня 2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначив, що у тексті власноручно написаної ОСОБА_2 розписці зазначено, що він взяв гроші у борг саме як фізична особа, а не фізична особа - підприємець.

У розписці відсутня печатка фізичної особи - підприємця.

Отже між сторонами виникли саме цивільні правовідносини як між фізичними особами, про що відповідачем прямо зазначено у власноручно написаній розписці.

Відповідач не надав до суду жодного договору купівлі- продажу винограду чи будь - які інші докази цього.

На переконання позивача, є очевидним, що наведена відповідачем версія подій - є вигадкою та не витримує жодної критики.

Як можливо повірити у те, що будь - хто надасть іншій особі безкоштовно та без будь - яких договорів товар, вартість якого складає тисячі доларів США, сподіваючись, що через два роки за цей товар розрахуються.

Є очевидним, що жоден продавець не віддасть покупцю товар безкоштовно, тим паче на таку надзвичайно велику суму.

Сам відповідач у відзиві визнає, що повернув 6000 доларів США у 2019 році.

При цьому сам відповідач зазначає, що гроші були повернуті саме в доларах США, а не гривні чи в будь -якій іншій валюті.

Таким чином сам відповідач підтвердив, що він здійснив часткове виконання договору позики грошових коштів.

Посилаючись на позицію ВС зазначив, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Таким чином, ствердження відповідача про те, що начебто між ним та позивачем не укладено договір позики грошових коштів - спростовуються самими діями відповідача, що свідчить про часткове виконання договору позики грошових коштів, а саме: часткове повернення боргу у розмірі 6000 доларів США.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 22 січня 2020 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.

10 серпня 2020 року Ухвалою суду по вказаній справі було призначено судово - почеркознавчу експертизу, провадження на час проведення експертизи було зупинено.

20 квітня 2023 року Ухвалою суду, провадження по справі було поновлено з продовженням її підготовчого розгляду.

19 липня 2024 року Ухвалою суду витребувані докази по справі.

18 вересня 2024 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито з призначенням її розгляду по сутті справи.

В судове засіданні представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача, відповідач в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Матеріали справи містять відзив на позовні вимоги позивача.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наданої розписки позивач надав в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 17 000 доларів США, за курсом НБУ станом на день надання позики 1 долар США становить 27, 08 грн.

Зазначені обставини підтверджуються доданою до позову, складеною розпискою від 06 лютого 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 взяв у борг 17000 доларів США та зобов`язався повернути ОСОБА_5 борг до 01 вересня 2017 року. (а.с. 11)

Про фактичне отримання від ОСОБА_1 позичених коштів у розмірі 17 000 доларів США склав розписку, оригінал якої зберігався у позивача, був оглянутий судом та перебував у провадженні судового експерта.

Відсотки за користування позикою сторонами не обумовлювались та договором позики не передбачені.

На протязі 2019 року відповідач повернув позивачу частково суму боргу у розмірі 6000 доларів США, вказана обставина визнається сторонами, про що зазначив відповідач у відзиві на позовні вимоги.

Інша частина боргу у розмірі 11 000 доларів залишається не повернутою, від повернення коштів відповідач відмовляється.

Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду

Щодо позовних вимог про стягнення основного боргу

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У правових висновках у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі №504/369/18.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №707/2606/16-ц (провадження №61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц (провадження №61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц (провадження №61-26174ск18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, наявність оригіналу договору позики у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач в якості доказів позовних вимог надав до матеріалів справи: копію розписки від 06 лютого 2017 року, оригінал якої зберігався у нього та був наданий на огляд суду та судового експерта.

Таким чином, у даній справі письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошових коштів позичальнику.

Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявною у позивача оригіналом розписки, яка свідчить як про факт отримання боржником коштів за нею, так і про зобов`язання повернути ці кошти.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що між позивачем та відповідачем склалися відносини, у яких ОСОБА_3 здійснює оптовий продаж рослинної продукції, а ОСОБА_2 здійснює оптову закупівлю зазначеної продукції для подальшої реалізації.

У 2017 році відповідач отримав рослинну продукцію від позивача, а саме виноград, який збирався у подальшому продати та з вилучених коштів розрахуватися з позивачем.

Але, у зв`язку з тим, що позивач пішов на поступки та надав деякий час на розрахунки за продукцію, відповідач, в свою чергу на довірливих відносинах не перевірив якість винограду на час його отримання.

Ніяких грошових коштів він не отримував у позивача, натомість, отримавши зіпсований харчовий продукт, не зміг його реалізувати.

Здійснити повернення зіпсованого продукту не надалось можливим, усі спроби щодо мирних переговорів залишилися безуспішними.

Позивач відмовився забирати та робити обмін непридатного харчового продукту.

Внаслідок чого, він на протязі 2019 року сплатив 6000 доларів США позивачу, незважаючи на те, що позивач увів в оману відповідача коли передавав зіпсований харчовий продукт.

Суд не погоджується з вказаними ствердженнями відповідача, оскільки жодного належного, допустимого доказу існування між сторонами інших договірних відносин ніж договору позики ним до матеріалів справи не надано. (договір купівлі - продажу, квитанції, розписки, тощо)

Для повного та всебічного розгляду справи, з метою встановлення укладання між сторонами договору позики, ухвалою суду призначалась судово - почеркознавча експертиза.

До судового експерта направлялись матеріали справи, оригінал розписки, експериментальні зразки почерку відповідача у вигляді рукописного тексту, та ухвала суду залишена без виконання, оскільки порівняльного матеріалу експериментальних зразків почерку та підписів ОСОБА_2 вкрай недостатньо для проведення порівняльного дослідження.

Клопотання експерта були вручені сторонам по справі та їх було повідомлено про неможливість проведення експертизи, та від сторін до суду не надійшли жодні заяви клопотання про проведення експертизи та додаткових доказів по справі, для можливості надання експертного висновку.

Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Передбачене статтями 12, 13, 49 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов`язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача та вважає за необхідне в цієї частині позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми, суд приходить до наступного.

Частина 1 ст. 1050 ЦК України: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України, суд враховує позицію Великої Палати ВС від 16.01.2019 року.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення (з 02 вересня 2017 року), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

В своїх позовних вимогах, позивач наводить розрахунок трьох відсотків річних з 02 вересня 2017 року станом на 15 січня 2020 року.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання.

Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення).

У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21), постанова ВС від 31 січня 2024 року по справі № 183/7850/22).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав.

Суд перевірив наведений розрахунок позивача та не виходячи за межі позовних вимог дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних є доведеними, обґрунтованими та також підлягають задоволенню.

Зважаючи на неповернення відповідачем повної суми позики (боргу) позивачу у встановлений строк, а саме до 01 вересня 2017 року, приймаючи до уваги вищевикладене та керуючись ч. 2 ст. 625 ЦКУ, відповідач зобов`язаний повернути/сплатити позику (борг) з урахуванням трьох відсотків річних у загальному розмірі 11 782, 40 доларів США, що еквівалентно станом на 15 січня 2020 року, згідно офіційного курсу НБУ - 283 080 грн. 40 коп.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами у цій справі, суд встановив, що розписка від 06 лютого 2017 року містять усі необхідні умови, а саме: імена сторін зобов`язання, суму позики, строк виконання зобов`язання, підпис позичальника та має справжню правову природу укладеного договору позики, оскільки сама по собі та в сукупності з іншими дослідженими у справі доказами підтверджують не лише факт укладення договору позики, а й отримання боржником від кредитора грошових коштів.

Наявність у позивача вказаної розписки, свідчить про те, що боргове зобов`язання невиконане боржником у визначений в розписці строк.

Даючи правову оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд приходить висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником невиконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику повністю не повернуті, та з урахуванням часткового виконання зобов`язання у розмірі 6000 доларів США, доказів протилежного відповідачем до суду не надано, не виходячи за межі позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити у повному обсязі.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковою обґрунтованістю позовних вимог також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 3251,20 грн.

Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 141 ч. 8 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Таким чином, питання судових витрат на професійну правничу допомогу буде вирішено після надання відповідної заяви, про яку представник позивача заявив у позові.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 533, 625, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 11, 12, 13, 81, 83, 89, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 06 лютого 2017 року з врахуванням основного боргу та трьох відсотків річних у загальному розмірі 11 782, 40 доларів США, що становить станом на 15 січня 2020 рік згідно офіційного курсу НБУ 283 080 грн 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3251,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН: НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 16 грудня 2024 року.

Суддя: