Провадження № 2/243/441/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2024 м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Воронкова Д.В.,

за участю

секретаря Коваленка В.В.,

позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 , на обґрунтування якої зазначено, що з 10.10.2014 по 05.02.2021 він перебував в шлюбі з ОСОБА_1 05.01.2018 ними був придбаний будинок АДРЕСА_1 , покупцем була зазначена ОСОБА_1 . Зазначає, що відповідач категорично відмовляючи йому у доступі до будинку і праві користуватися житлом, оскільки на думку останньої, саме вона є покупцем та власницею. ОСОБА_1 відмовляється добровільно поділити будинок. Посилаючись на ст. 60-63 Сімейного кодексу України, зазначає, що будинок був набутий під час шлюбу, тому є їхньою спільною власністю, тому просить визнати спірний будинок об`єктом спільної власності подружжя та визнати за ним право власності на частку спірного будинку.

10.12.2021 до провадження була прийнята зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 яка обґрунтована тим, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_1 , як придбаний за особисті кошти. Спірний будинок розташований поруч з будинком її батьків, після смерті власниці батьки доглядали за будинком. В 2016 році спадкоємець власниці будинку надав її матері довіреність та вона отримала свідоцтво про право власності. Щоб придбати спірний будинок вона з батьками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали належну їм трьом однокімнатну квартиру, за що отримали кожен по 592 дол. США. Оскільки власник будинку ОСОБА_6 виїхав на постійне проживання в іншу країну, а єдиною довіреною особою ОСОБА_6 була її матір, що перешкоджало придбанню будинку у власність матері, а тому, вона з батьками вирішили оформити спірний будинок на її ім`я - ОСОБА_1 . За спірний будинок необхідно було сплатити 1000 доларів США, які її матір перераховувала частками, по можливості здійснення переказів. Фактично в день укладення договору купівлі продажу будинку грошові кошти продавцю не передавалися, а перераховувалися пізніше частинами. Свою частину коштів вона вклала в купівлю будинку та частину грошей їй надав батько в подарунок за договором пожертви. В лютому 2018 вона оформила свої права на земельну ділянку, шляхом приватизації. Після придбання будинку батьки так і продовжували доглядати за земельною ділянкою, ремонтні роботи в будинку не велися, оскільки вона перебувала до серпня 2018 у відпустці по догляду за дитиною. В серпні 2020 вони з відповідачем фактично припинили шлюбні відносини та 05.02.2021 шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вона прийняла рішення відремонтувати будинок на що нею було витрачено 139073,60 грн. Отже, спірний будинок було придбано нею за особисті кошти за рахунок проданого майна, яке вона набула до укладення шлюбу та за рахунок подарованих батьком грошей, а тому, просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав свої позовні вимоги, проти зустрічного позову заперечував, посилаючись на обставини, що викладені у первинній позовній заяві. Доповнив, що саме батьки ОСОБА_1 наполягли оформлення права власності на спірний будинок на ім`я останньої. Гроші, які отримала ОСОБА_7 від продажу квартири, вони поклали до бюджету родини, а батьки ОСОБА_8 свою часту витратили на власні потреби. Ремонт спірного будинку після його придбання робив він за кошти сімейного бюджету. Вказав, що письмову розписку, яку написав батько ОСОБА_8 , він раніше не бачив.

ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову ОСОБА_3 заперечувала, свої вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що доводиться матір`ю ОСОБА_1 . Свідок з чоловіком опікувались сусідньою земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , власниця якої померла. Згодом вона зв`язалася з спадкоємцем - ОСОБА_6 та вони домовились про купівлю цього будинку за 1000 доларів США. Щоб придбати будинок вони продали належну їм з чоловіком та дочкою однокімнатну квартиру та її чоловік свою частку від продажу квартири передав доньці на придбання будинку. Ще раніше 25.12.2017 року вони отримали завдаток за вказану квартиру в сумі 34 000 грн. гроші за придбаний будинок ОСОБА_6 вона перераховувала трьома сумами у січні 2018 року. Також зазначає, що після припинення між сторонами шлюбних відносин, в будинку були проведені ремонтні роботи, вкладено особисті кошти ОСОБА_1 . ОСОБА_3 зі своїм батьком робили в будинку систему опалення, прибирали прибудинкову територію.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він доводиться батьком ОСОБА_1 . Його донька вирішила придбати будинок за гроші, які вона отримала від продажу квартири. Свою частку вартості квартири від також подарував особисто дочці для придбання будинку, про що вони склали розписку. Покупець залишила їм задаток за квартиру в сумі 34 000 грн, та саме за ці гроі був придбаний будинок. Повна вартість квартири складала 49,5 тисяч гривень. ОСОБА_9 жодної участі у придбанні та ремонті спірного будинку не приймав, оскільки фінансової можливості у нього на це не було .

Суд, вислухавши позиції сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.10.2014 по 05.02.2021, що підтверджується копією рішення суду від 05.02.2021 № 243/10335/20.

ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_5 прийняти спадщину та вести спадкову справу з правом одержання свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилась після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 , що видно з копії довіреності, посвідченої нотаріусом нотаріального округу міста Черноголовка Московської області, яку перекладено українською мовою та посвідчено приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 5055, 5056.

05.01.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , і інтересах якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5 , було укладено договір купівлі продажу будинку загальною площею 80,6 м2, житловою площею 56,6 м2 № 26 по АДРЕСА_1 , що вбачається з відповідного договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованого в реєстрі за № 71, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу.

Вищевказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06.07.2021.

З довідки № 2260-180/0.46/01 від 10.08.2024 КП «Бюро технічної інвентаризації» видно, що вартість будинку АДРЕСА_1 станом на 14.07.2021 становить 194006 грн.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 20.01.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 171, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 продали ОСОБА_11 належну їм на праві спільної часткової приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за ціною 49700 грн.

Згідно розписки від 25.12.2017 ОСОБА_11 передала ОСОБА_1 34000 грн у якості авансу за купівлю квартири АДРЕСА_2 загальною вартістю 49700 грн.

З рішення Слов`янcької міської ради № 65-XLI-7 від 28.02.2019 вбачається факт затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та факт передачі ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0511 га, кадастровий номер :01:020:0342 за адресою: АДРЕСА_1 .

З копій квитанцій від 10.01.2018, 11.01.2018 та 12.01.2018 видно, що ОСОБА_5 перерахувала ОСОБА_6 200, 300 та 500 доларів США відповідно.

З висновку ТОВ «Центр незалежної оцінки «Експерт» вбачається, що ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 13.01.2021 становить 81809 грн.

Згідно договору пожертви від 25.12.2017 року ОСОБА_4 безоплатно передав ОСОБА_1 16566 грн.

Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 підтверджено, що ОСОБА_12 є дочкою ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду"»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

На підставі досліджених доказів суд прийшов до переконання, що спірний будинок набутий сторонами в період шлюбу, та відсутність правових підстав для відступу від рівності часток подружжя, тому, в порядку поділу спільного майна, слід визнати за кожною стороною по 1/2 частці в будинку.

Набуваючи вказаного висновку, суд виходить з того, що ОСОБА_1 у судовому засіданні не наведено належних та достатніх доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності майна у вигляді спірного будинку, а тому, позовні вимоги ОСОБА_3 визнаються судом доведеними , обґрунтованими та такими , що підлягають задоволенню. Разом з тим, у задоволенні зустрічних позовних вимого ОСОБА_1 слід відмовити.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірний будинок придбаний за гроші, отримані від продажу квартири, на думку суду, не є слушними, оскільки з письмових доказів вбачається, що придбання спірного будинку відбулося раніше, ніж продаж квартири, що належала ОСОБА_1 та її батькам на праві спільної сумісної власності.

При цьому, показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як в цілому, так і в частині, що стосуються строків передачі грошей, викликають сумнів у їх об`єктивності, оскільки останні є батьками ОСОБА_13 , що може безпосередньо впливати на їх зацікавленість у результатах розгляду справи.

За аналогічного обґрунтування суд не приймає до уваги й договір пожертви грошових коштів від 25.12.2017 року

Надаючи оцінку розписці ОСОБА_11 від 25.12.2017 , згідно якої остання передала ОСОБА_1 34000 грн. у якості авансу за купівлю квартири АДРЕСА_2 , суд звертає увагу на алогічність вказаного документу, оскільки юридична суть будь якої розписки полягає в тому, щоб підтвердити факт отримання активів (гроші, коштовності) їх набувачем (тобто ОСОБА_1 ), а не відчужувачем ( ОСОБА_11 ) Проте, зміст вказаної розписки направлений на зворотній результат, що, на думку суду, свідчить про штучний характери її складання з метою створення по справі доказів на користь ОСОБА_14 .

Крім того, вказана розписка не відповідає формі, передбаченої ст. 635, 657 ЦК України.

Інші доводи та докази, що надані сторонами по справі, не приймаються судом до уваги, оскільки є необґрунтованими, недоведеними, такими, що не стосуються предмету спору та не мають доказового значення по справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України.

При зверненні до суду з позовом, позивач ОСОБА_3 сплатив судовий збір в сумі 970,03 грн., який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

Оскільки зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, судові витрати, що пов`язані зі зверненням до суду з зустрічним позовом, слід покласти на ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл майна, - задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 970 (дев`ятсот сімдесят) грн. 03 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 11.12.2024.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області Д.В. Воронков