Справа № 758/9867/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2024 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., розглянувши заяву про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса № 862 від 27.05.2021 року про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 02 таким, що не підлягає виконанню

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) в особі свого представника - адвоката Мартинюк М.Р. звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі за текстом - відповідач), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович (надалі за текстом - приватний нотаріус Бригіда В.О.), приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна (надалі за текстом - приватний виконавець Сидорук Л.В.), про визнання виконавчого напису нотаріуса № 862 від 27.05.2021 року про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 02 таким, що не підлягає виконанню.

Разом із позовною заявою представником позивача було подано до суду заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначено, що позивач є боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, відкритому 05.08.2021 приватним виконавцем Сидорук Л.В. на підставі виконавчого напису № 862 від 27.05.2021, вчиненого приватним нотаріусом Бригідою В.О., про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 36 465,83 грн за кредитним договором № 02 .

На думку позивача, існує необхідність у забезпеченні позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що з позивача будуть фактично стягнуті кошти, а позивач не зможе захистити або поновити свої права без подання нового позову до суду.

Розглянувши матеріали заяви про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, заява про забезпечення позову за змістом і формою повинна відповідати вимогам, зазначеним у ст. 151 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 151 ЦПК України, до заяви про забезпечення позову додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

В порушення зазначених вимог, позивачем не долучено до заяви документів, які підтверджують сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову. При цьому, позивач у своїй заяві посилається на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу для звільнення від сплати судового збору.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У зв`язку з цим, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.96 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язана викласти зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши, яке саме право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», та навести підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Предметом спору у даній справі є визнання виконавчого напису нотаріуса № 862 від 27.05.2021 року про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 02 таким, що не підлягає виконанню.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права, а тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право раніше виникло у стягувача. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Так, у позовній заяві зазначається, що окремі положення кредитного договору 02 суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, відомості про те, яке право позивача саме як споживача порушено при вчиненні нотаріусом оспорюваного виконавчого напису, у позовній заяві відсутні.

Таким чином, даний спір виник через дії стягувача щодо примусового виконання зобов`язання боржником в позасудовому порядку, заявником оскаржується виконавчий напис нотаріуса про стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором, а не сам кредитний договір чи його складові частини.

Враховуючи вищенаведене, на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються (тобто, позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не пов`язаний із захистом прав споживачів) (позиція Верховного суду викладена в ухвалі від 27.05.2021 року у справі № 320/10834/18) і тому посилання заявника на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, є безпідставними.

Правові засади справляння судового збору, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою до суду заяви про забезпечення доказів або позову справляється судовий збір у сумі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у 2024 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня становить 3028 грн. Таким чином, за подання даної заяви до суду, позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

З урахуванням наведеного, заява про забезпечення позову підлягає поверненню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 153-154, 353 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса № 862 від 27.05.2021 року про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 02 таким, що не підлягає виконанню - повернути заявнику;

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали;

Суддя В.В. Гребенюк