ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4288/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про розірвання шлюбу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Анни Сергіївни на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 жовтня 2024 року, по справі №638/18313/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Петренко Анни Сергіївни, звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою від 01 жовтня 2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 5денний строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання відомостей щодо наявності спору між подружжям відносно розірвання шлюбу, а саме: посилання на те, у чому полягає перешкода розірвання шлюбу у позасудовому порядку, передбаченому статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», а також повідомити дані про те, що позивач/сторони звертатися до органів реєстрації актів цивільного стану із заявою про розірвання шлюбу відповідно до вимог статті 106 Сімейного кодексу України, Відповідач не погодився подати спільну заяву або не з`явився за викликом до органу РАЦСу тощо.

На виконання ухвали суду представник позивача Петренко А.С. засобом поштового зв`язку 07.10.2024 направила клопотання про виправлення недоліків.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 жовтня 2024 року позовну заяву повернуто.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою представник ОСОБА_1 - адвокат Петренко А.С. в апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Вказав, що ч. 1 ст. 106 СК України закріплено право подружжя звернутися до органу державної реєстрації актів цивільного стану з заявою про розірвання шлюбу, але аж ніяк не обов`язок. Разом з тим, частиною 1 ст. 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач не маючи можливості скористатись наділеним правом згідно ч. 1 ст. 106 СК України, скористалась наділеним правом передбаченим ч. 1 ст. 110 СК України. В позовній заяві зазначено спосіб захисту прав та інтересів Позивача, передбачений чинним законодавством України і який позивач просить суд визначити у рішенні. Також, ЦК України наведені норми за якими кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Зауважує, що як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі забезпечується можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, а також що з боку держави відсутні правові чи практичні перешкоди для реалізації цього права. Справедливо з цього приводу зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Golder проти Сполученого Королівства», трактуючи можливість обмеження права на доступ до правосуддя. ЄСПЛ констатував, що вказане право, з огляду на свою природу, вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, враховуючи потреби та ресурси як суспільства загалом, так і конкретних осіб). Водночас таке врегулювання не повинно завдавати шкоди змісту цього права та конкурувати з іншими правами, встановленими Конвенцією. Також, Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь- якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Тобто, суд першої інстанції не може зобов`язати сторону Позивача вибирати яким правом йому скористатися.

Зазначає, що Сімейний кодекс України в порівнянні з Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» є кодифікованим актом та має вищу юридичну силу в системі галузевих правових актів, яка знаходить прояв у можливості встановлювати, скасовувати або змінювати правові відносини.

Звертає увагу суду, що суд першої інстанції бере до уваги позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.10.2024 у справі № 753/939/24, де зазначено, що згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. На противагу вказаному варто зауважити наступне, що саме такі дії з боку суду першої інстанції є нічим іншим як надмірний формалізм та обмеженням Позивачу доступу до правосуддя, що є прямим порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 55 Конституції України.

Вказує, що при цьому Конвенція покликана гарантувати не теоретичні й ілюзорні, а практичні й ефективні права (див., mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Метьюз проти Сполученого Королівства» («Matthews v. the United Kingdom») [GC], заява № 24833/94, n. 34); право на доступ до суду повинно бути практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (рішення у справі «Беллє проти Франції» («Belief v. France»), заява № 23805/94, п. 36). Ці міркування набувають особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany», заява № 42527/98, и. 45) та рішення у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії» («Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania»), заява № 76943/11, n. 86). Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції; ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» («Multiplex v. Croatia»), заява № 58112/00, п. 45, та «Кутіч проти Хорватії» («Kutic v. Croatia»), заява № 48778/99, п. 25).

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частин 1, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст. 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 1ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту позовної заяви не вбачається, що один з подружжя не має бажання в добровільному порядку розірвати шлюб, позивач та відповідач можуть за спільною заявою звернутися до органів РАЦС для розірвання шлюбу.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).

Право особи на доступ до правосуддя гарантовано статтею 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц, провадження №14-511цс18, зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 10 вересня 2004 року що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у міському відділу реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1564, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с 4).

Також у позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що з чоловіком на побутовому рівні виникають непорозуміння відносно сприйняття відповідальності за сімейний лад, позивач не вбачає подальше збереження сім`ї, шлюб носить лише формальний характер, сторони наразі проживають окремо, спільне господарство не ведуть (а.с.1-2).

Син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є повнолітнім.

До позовної заяви про розірвання шлюбу надано відповідні докази.

Згідно штампу на позовній заяві до Дзержинського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 звернулась до суду 30 вересня 2024 року, тобто за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Ухвалою від 01 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано 5денний строк на усунення недоліків позовної заяви шляхом надання відомостей щодо наявності спору між подружжям відносно розірвання шлюбу, а саме: посилання на те, у чому полягає перешкода розірвання шлюбу в порядку, передбаченому статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», а також повідомити дані про те, що позивач/сторони звертатися до органів реєстрації актів цивільного стану із заявою про розірвання шлюбу відповідно до вимог статті 106 Сімейного кодексу України, Відповідач не погодився подати спільну заяву або не з`явився за викликом до органу РАЦСу тощо.

На виконання ухвали суду від 01 жовтня 2024 року представник позивача ОСОБА_4 засобом поштового зв`язку 07.10.2024 направила клопотання про виправлення недоліків.

В обґрунтування якого вказала, що позивач не маючи можливості скористатись наділеним правом згідно ч. 1 ст. 106 СК України, скористалась наділеним правом передбаченим ч. 1 ст. 110 СК України. В позовній заяві зазначено спосіб захисту прав та інтересів Позивача, передбачений чинним законодавством України і який позивач просить суд визначити у рішенні. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Вимогою щодо змісту позовної заяви є зазначення позивачем про те, що відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору, п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Позивачка виконала цю умову цивільного процесуального права, а тому суд за відсутності у законі про обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору про розірвання шлюбу не мав законних підстав висувати таку вимогу в якості усунення недоліків позовної заяви.

Той факт, що позивачка звернулась до суду, а не вирішила у досудовому порядку розірвати шлюб не свідчить про відсутність спору. Як вбачається з вищевказаних норм цивільного процесуального права, - це питання суд має з`ясовувати після відкриття провадження у справі на підготовчому засіданні, одним із завданням якого є з`ясування заперечень проти позовних вимог, п. 2 ч. 1 ст. 189 ЦПК України.

При цьому у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи, п.п. 1, 2 ч. 1, ч. 2 ст. 191 ЦПК України.

Крім того, у підготовчому засіданні суд, зокрема: з`ясовує, чи бажають сторони укласти мирову угоду, провести позасудове врегулювання спору шляхом медіації, передати справу на розгляд третейського суду або звернутися до суду для проведення врегулювання спору за участю судді, п. 2 ч. 1 ст. 197 ЦПК України.

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу, ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема і частиною 1 статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 106 СК України подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу.

Згідно ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Отже, наведені норми матеріального закону передбачають саме право особи звернутись до органів РАЦСУ із заявою про розірвання шлюбу, а не обов`язок, який повинен передувати зверненню з такою заявою до суду.

У статті 185 ЦПК України визначений вичерпний перелік підстав для повернення позовної заяви, до якого підстава у вигляді неподання позивачем підтвердження небажання одного з подружжя в добровільному порядку розірвати шлюб, не входить.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, про повернення позовної заяви, не звернув увагу, що у випадку відсутності неповнолітніх дітей подружжя особа вправі подати заяву про розірвання шлюбу до органу реєстрації актів цивільного стану, однак це не є її обов`язком звертатися саме в даний орган і один з подружжя вправі звернутися безпосередньо до суду з позовом про розлучення, що не суперечить ч. 1 ст. 110 СК України.

Суд першої інстанції зазначене не врахував та дійшов помилкового висновку про необхідність повернення позовної заяви з посиланням на можливість розірвання шлюбу в порядку ст. 106 СК України, тобто через орган РАЦС.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження у матеріалах справи, а оскаржувана ухвала судді першої інстанції про повернення скарги заявнику постановлена з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що повернення позовної заяви суперечить завданню цивільного судочинства, не відповідає конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод - знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Аналізуючи наведене колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права. За таких обставин відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З огляду на те, що предметом апеляційного розгляду не було судове рішення по суті справи, на цій стадії провадження відсутні підстав, наведених у статті 141 ЦПК України, для відшкодування судових витрат.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 379, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Анни Сергіївни задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 жовтня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 16 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.