Житомирський апеляційний суд
Категорія 48 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у місті Житомирі цивільну справу №295/11754/24 за матеріалами позовної заяви Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої, внаслідок кримінального правопорушення,

за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 11 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Єригіної І.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року Державна служба України з безпеки на транспорті (далі ДСБТ) звернулась з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 90 993 500,00 грн збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 25 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із несплатою судового збору, а ухвалою того ж суду від 11 жовтня 2024 року - її повернуто позивачеві.

У поданій апеляційній скарзі, Державна служба України з безпеки на транспорті просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду .

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не врахував, що позивач у даній категорії справ звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Вважають, що звільнення відповідача від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності згідно ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року у справі № 761/4289/24, є нереабілітуючою обставиною, але не виключає вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 КК України. Тому наявні всі правові підстави для звернення позивача до суду у порядку цивільного судочинства із вимогою стягнення із відповідача заподіяної шкоди, внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

У поданому відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Батрин М.В. зазначає, що всупереч вимогам частини 4 статті 177 ЦПК України, позивачем не було додано до позову документів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення його від сплати судового збору. Вважає, що місцевий суд ухвалив судове рішення з додержанням норм прецесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

За правилом пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Залишаючи позовну заяву без руху, а у подальшому повертаючи її позивачу, суд першої інстанції обґрунтовує своє рішення тим, щокримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 367 КК України, закрито у зв`язку звільненням останнього від кримінальної відповідальності на підставі пункту 3 частини 1 статті 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Тому, відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

За правилами частин 1, 2 статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом порядку, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина 3 статті 185 ЦПК України).

Згідно частини 1 статті 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути, зокрема юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України «Про судовий збір».

Пунктом 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У кримінальному провадженні № 729/1480/13-к Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2018 року зазначив, що для звільнення від кримінальної відповідальності за статтею 49 КК України необхідна згода обвинуваченого на це, а за відсутності такої згоди, суд вправі звільнити лише від покарання на підставі частини 5 статті 74 КК України.

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року, у кримінальному провадженні № 463/5277/16-к зазначено, що статтею 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому застосування кримінально-правових норм здійснюється у межах кримінально-процесуальних відносин. Тобто застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону. Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК України. Зокрема, частина 2 статті 285 КПК України зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення. А на підставі частини 4 статті 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Відсутність же клопотання сторін про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, згідно з положеннями частини 4 статті 286 КПК України, позбавляє суд можливості самостійно ініціювати вирішення відповідного питання.

Отже, дотримання умов, передбачених частинами 1 - 3 статті 49 КК України є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України.

16 серпня 2021 року Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 644/7193/17 задовольнив частково касаційну скаргу захисника, вказавши, що у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК та закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті та може бути розглянутий у порядку цивільного судочинства.

Отже, Державна служба України з безпеки на транспорті не позбавлена можливості звернутися з цим позовом в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у пункті 1 частини 2 статті 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 (Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна).

Аналогічні висновки щодо подібного правозастосування викладені в постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 р. у справі № 185/442/16-к, 15 травня 2019 р. у справі № 617/609/15-к, 19 листопада 2019 р. у справі № 345/2618/16-к, 10 червня 2021 р. у справі № 640/11750/17, 11 листопада 2020 р. у справі № 455/229/17, 27 травня 2021 р. у справі № 577/977/19 тощо. Водночас, сплата потерпілою стороною судового збору при подачі цивільного позову не була необхідністю з огляду на положення пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», які підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (майнової та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із законом.

У своїй позовній заяві Державна служба України з безпеки на транспорті просила стягнути з відповідача заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду в розмірі 90 993 500,00 грн.

Як вже було зазначено вище, кримінальне провадження по вказаній справі закрито у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Отже, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору за подання позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення, незалежно від об`єкта посягань, що також узгоджується з практикою Верховного Суду (див. судові рішення у справах № 619/1425/15-к, № 462/5779/15-к, № 713/1275/16-к, № 750/12591/18, № 740/5507/14).

За таких обставин колегія суддів вважає, що ураховуючи те, що Державна служба України з безпеки на транспорті обґрунтовує заподіяння шкоди саме внаслідок вчинення кримінального правопорушення, вона звільняється від сплати судового збору. Суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За приписами статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, у зв`язку із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвала місцевого суду про повернення позовної заяви підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.

Ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 11 жовтня 2024 року скасувати і матеріали справи направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді