Справа № 168/282/23 Головуючий у 1 інстанції: Сухоручко Ю. О.
Провадження № 22-ц/802/369/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

прокурора ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом керівника Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосада Юрія в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинська обласна військова адміністрація), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» до ОСОБА_2 , про витребування земельних ділянок, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Ковельської окружної прокуратури Волинської області Новосад Ю. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинська обласна військова адміністрація), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» до ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок.

Вказує, що Ковельською окружною прокуратурою Волинської області під час виконання функцій, покладених законодавством на органи прокуратури, встановлені порушення вимог закону при розпорядженні землями державної власності.

Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2016/15-16-СГ від 24.05.2016 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0206 площею 1,7550 га для ведення особистого селянського господарства. Крім цього, Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2014/15-16-СГ від 24.05.2016 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0207 площею 1,7549 га для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обидві земельні ділянки зареєстровані 21.04.2016, із зазначенням їх цільового призначення для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому, зазначені земельні ділянки відчужені на користь ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі продажу земельних ділянок НМА 182802 та НМА 192804 від 04.03.2017.

Згідно з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 з 04.03.2017 перебувають у приватній власності ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-016 земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0206 площею 1,7550 га розміщена за межами населених пунктів Кримненської сільської ради Ковельського району, відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначення А.01.03 (для ведення особистого селянського господарства). Аналогічне розміщення та цільове призначення згідно витягу НВ-016 має земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0207 площею 1,7549 га.

Поряд з цим, рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», спеціалізованим лісогосподарським підприємствам правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству «Тур» згідно додатків.

Згідно з додатком №13 до названого рішення обласної ради Кримненська сільська рада передала 408,4 га Держобєднанню «Волиньліс».

Відповідно до листа ДП «Ковельське лісове господарство» №08-10/181-22 від 09.02.2022 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206, :02:000:0207 площею 1,7550 га та 1,7549 га відповідно, передані у користування реорганізованому ДП «Старовижівське ЛГ» на підставі вищезазначеного рішення Волинської обласної ради. Відповідно до наданого ДП «Ковельське лісове господарство» витягу з планово-картографічних матеріалів, на який нанесено ділянки, що накладаються на держлісфонд Любохинівського лісництва (згідно матеріалів лісовпорядкування 2012 року), спірні земельні ділянки знаходяться в межах земель лісогосподарського призначення у кварталі 28 виділах 22 та 38 Любохинівського лісництва.

Інформація про накладення цих земельних ділянок на земельні ділянки державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» підтверджується також листом ВО «Укрдержліспроект» № 137 від 14.02.2022, згідно якого евказані земельні ділянки повністю накладаються на землі лісового фонду.

Відповідно до Акту обстеження земельних ділянок, які накладаються на держлісфонд Любохинівського лісництва ДП «Ковельське ЛГ», від 08.02.2022, складеного комісією в складі начальника відділу ОЗЛ, провідного інженера лісового господарства ДП «Ковельське лісове господарство», лісничого Любохинівського лісництва земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 розміщені в 22 та 38 виділах 28 кварталу Любохинівського лісництва. В результаті обстеження встановлено, що на даний час землі заболочені.

Згідно з викопіювань з відкритих даних Державного земельного кадастру України за посиланням https://kadastr.live та з відкритих даних геопорталу Ліси України https://forestry.org.ua, земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 розташовані у межах земель лісового фонду.

Вважає, що дії ГУ Держгеокадастру у Волинській області при затвердженні технічної документації з землеустрою та надання земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0206 площею 1,7550 га у власність ОСОБА_3 та надання земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0207 площею 1,7549 га у власність ОСОБА_4 призвели до незаконного вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельної ділянки із державної у приватну власність, які в свою чергу відчуженні на користь ОСОБА_2 ..

Просить витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) з незаконного володіння ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0206, площею 1,7550 га.

Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0207, площею 1,7549 га.

Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2024 року позов задоволено.

Ухвалено витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) з незаконного володіння ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0206, площею 1,7550 га.

Витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 , земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0207, площею 1,7549 га.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційних скарзі відповідач ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що прокурор не обґрунтував підстав для звернення до суду, не надав доказів про віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, а також зауважує, що прокурором обрано не правильний спосіб захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор спростовує доводи апеляційної скарги, зазначає, що в позовній заяві міститься обґрунтування правових підстав для звернення до суду, надані докази підтверджують цільове призначення спірних земельних ділянок та незаконне вибуття із власності держави.

В день судового засідання від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його перебуванням у Києві (відрядження), жодного доказу до заяви долучено не було.

Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні, вважаючи причини неявки відповідача без поважних причин. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки .

Заслухавши прокурора, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.

За змістом позовної заяви вбачається, що окружною прокуратурою 07.02.2023 до Волинської обласної державної адміністрації направлено лист, у якому повідомлено про незаконне вилучення спірних земельних ділянок з державної власності, а також зазначено про необхідність вжиття ефективних заходів до захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

На згаданий лист Волинська обласна державна адміністрація листом від 08.02.2023 проінформувала окружну прокуратуру лише про те, що облдержадміністрація не заперечує проти подання позову в її інтересах в разі виявлення порушень окружною прокуратуро. Наведене свідчить про небажання позивача встановлювати та досліджувати питання щодо наявності підстав для самостійного захисту своїх порушених інтересів та пасивну позизію щодо вказаного питання.

Окрім того, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, окружною прокуратурою 13.03.2023 повідомлено Волинську обласну державну адміністрацію про намір звернення прокурора з позовом до суду про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 на користь держави.

Водночас, Волинською обласною державною адміністрацією на вказаний лист жодної відповіді не надано, в тому числі не повідомлено, що останньою оскаржуватимуться підстави представництва.

Таким чином, прокурором надано достатній (розумний) строк Волинській обласній державній адміністрації для самостійного захисту інтересів територіальної громади, що останньою зроблено не було.

Наведене свідчить, що починаючи з лютого 2023 року Волинська обласна військова адміністрація достеменно володіла інформацією щодо порушення права власності держави спірних земельних ділянок та бездіяла щодо захисту порушеного права.

Позов прокурором подано 15.03.2023, тобто більше ніж через 35 днів з дня першого повідомлення позивача про наявність порушень земельного законодавства.

Таким чином, перед зверненням до суду керівником окружної прокуратури виконано вимоги частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, що підтверджується відповідними листами на адресу Волинської обласної державної адміністрації.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Також, у частинах третій статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурору дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Зважаючи на зазначені положення закону, обґрунтування підстав та вимог позовної заяви, виконання прокуратурою вимог, щодо повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, колегія погоджується з висновком місцевого суду про наявність повноважень у прокурора для звернення до суду із позовом в інтересах держави у цій справі.

На думку суду прокурор відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 56 ЦПК України визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, а саме з огляду на неподання компетентним органом позову, що свідчить про тривалу бездіяльність щодо захисту інтересів держави отже, неналежне виконання ним своїх повноважень. У прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та прокурора , є підставою для витребування цих земельних ділянок на користь держави.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Волинської обласної ради № 13/2 від 18 серпня 2000 року «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходилися у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс». Згідно додатку №13 вищезазначеного рішення Волинської обласної ради Кримненська сільська рада передала 408.4 га Держоб`єднанню «Волиньліс» (а.с.51, 51-зворот).

Відповідно до листа ДП «Ковельське лісове господарство» №08-10/181-22 від 09.02.2022 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206, :02:000:0207 площею 1,7550 га та 1,7549 га відповідно, передані у користування реорганізованому ДП «Старовижівське ЛГ» на підставі вищезазначеного рішення Волинської обласної ради. Відповідно до наданого ДП «Ковельське лісове господарство» витягу з планово-картографічних матеріалів, на який нанесено ділянки, що накладаються на держлісфонд Любохинівського лісництва (згідно матеріалів лісовпорядкування 2012 року), спірні земельні ділянки знаходяться в межах земель лісогосподарського призначення у кварталі 28 виділах 22 та 38 Любохинівського лісництва (а.с.56-58,60).

Згідно з листом ВО «Укрдержліспроект» № 137 від 14.02.2022,вказані земельні ділянки повністю накладаються на землі лісового фонду. Інформація про накладення цих земельних ділянок на земельні ділянки державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» підтверджується також Актом обстеження земельних ділянок від 08.02.2022р., які накладаються на держлісфонд Любохинівського лісництва ДП «Ковельське ЛГ», складеного комісією в складі начальника відділу ОЗЛ, провідного інженера лісового господарства ДП «Ковельське лісове господарство», лісничого Любохинівського лісництва земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 розміщені в 22 та 38 виділах 28 кварталу Любохинівського лісництва. В результаті обстеження встановлено, що на даний час землі заболочені. (а.с.56 57, 60).

Окрім того, згідно викопіювань з відкритих даних Державного земельного кадастру України за посиланням https://kadastr.live та з відкритих даних геопорталу Ліси України https://forestry.org.ua, земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 розташовані у межах земель лісового фонду (а.с. 61 - 65).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2016/15-16-СГ від 24.05.2016 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0206 площею 1,7550 га для ведення особистого селянського господарства (а.с 32).

Крім цього, наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-2014/15-16-СГ від 24.05.2016 затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0207 площею 1,7549 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.33).

Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обидві земельні ділянки зареєстровані 21.04.2016, із зазначенням їх цільового призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с. 34- 36).

Відповідно до договорів купівлі-продажу земельних ділянок НМА 182804 та НМА 182802 від 04.03.2017, зазначені земельні ділянки відчужені на користь ОСОБА_2 (а.с. 37 40).

Згідно з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 з 04.03.2017 перебувають у приватній власності ОСОБА_2 (а.с 34-36).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-016 земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0206 площею 1,7550 га розміщена за межами населених пунктів Кримненської сільської ради Ковельського району, відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначення А.01.03 (для ведення особистого селянського господарства). Аналогічне розміщення та цільове призначення згідно витягу НВ-016 має земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0207 площею 1,7549 га (а.с. 41 46).

Земельні ділянки з кадастровим номером :02:000:0206 площею 1,7550 га, :02:000:0207 площею 1,7549 га, які належали до земель лісогосподарського призначення Любохинівського лісництва, при затвердженні технічної документації з землеустрою та надання їх у власність ОСОБА_3 ГУ Держгеокадастру у Волинській області призвело до незаконного вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а також передання земельних ділянок із державної у приватну власність.

З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 10.02.2023 №3187/0/2-23 вбачається, що Кабінету Міністрів України про факт зміни цільового призначення та передачу з державної власності у приватну земельних ділянок з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207, що фактично перебувають на даний час у постійному користуванні ДП «Ліси України», розташованих за межами населеного пункту на території Кримненської сільської ради Ковельського району Волинської області, стало відомо із запиту Ковельської окружної прокуратури №52-456 вих.23 від 07.02.2023 (а.с 50).

Предметом позову у справі є вимога про витребування у власність держави відповідно до положень статей 317, 387, 388 ЦК України у відповідача земельних ділянок з кадастровими номерами: :02:000:0206 та :02:000:0207.

Щодо ефективності способу захисту права власності держави на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

За змістом вказаних статей законодавець передбачає можливість володіння, зокрема законного, приватною особою земельною ділянкою лісогосподарського призначення.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 ).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, провадження № 14-91цс20).

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, на які посилається заявник.

Ефективним способом захисту права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення є пред`явлення вимоги про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, провадження № 14-140цс18, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження № 14-2цс21).

За приписами ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц.

Отже, власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися вказаним майном в результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №916/3727/15).

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.( 317, 319, 321 ЦК України)

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються Земельним кодексом України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

Статтею 5 Лісового кодексу України упередбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.( ч. 1 ст. 57 ЗК України)

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (частина четверта статті 1 ЛК України).

За змістом частини другої статті 3 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу.

Самостійною категорією земель за основним цільовим призначенням є землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (частина перша статті 5 ЛК України).

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин треба визначати згідно з нормами земельного та лісового законодавства про використання й охорони лісового фонду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

До одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування (пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України).

Подаючи позов, прокурором надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 знаходяться у межах земель лісового фонду (земель лісогосподарського призначення) у межах кварталу 28 Любохинівського лісництва.

Такими доказами зокрема є:

Рішенням Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», спеціалізованим лісогосподарським підприємствам - правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству «Тур», згідно додатків. Згідно додатку № 13 до вищезазначеного рішення обласної ради Кримненська сільська рада передала 408,4 га Держобєднанню «Волиньліс».

Витяг з планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування щодо 28 кварталу Любохинівського лісництва, з якого вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 розташовані у 28 кварталі, 22 та 28 виділах Любохинівського лісництва ДП «Ліси України».

Згідно з правовими висновками Верховного Суду (постанова від 16.08.2023 у справі № 676/4200/21, постанова від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, постанова від 18.10.2023 у справі № 280/1353/18) планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними та допустимими доказами, з урахуванням інформації, яка у них відображена.

Лист з викопіюванням ВО «Укрдержліспроект» № 137 від 14.02.2022, згідно якого спірні земельні ділянки повністю накладаються на землі лісового фонду та розташовані у кварталі № 28 Любохинівського лісництва.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, від 15.11.2023 у справі № 911/351/22, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО «Укрдержліспроект», як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування;

Лист ДП «Ковельське лісове господарство» №08-10/181-22 від 09.02.2022, з якого вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206, :02:000:0207 площею 1,7550 га та 1,7549 га відповідно, передані у користування реорганізованому ДП «Старовижівське ЛГ» на підставі рішення Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000. ДП «Ковельське лісове господарство» є спеціалізованим лісогосподарським підприємством, який за наявності розроблених та затверджених матеріалів лісовпорядкування володіє достовірними відомостями щодо розташування спірних земельних ділянок у межах земель лісового фонду.

Викопіювання з відкритих даних «Геопортал Ліси України» (https://forestry.org.ua), на якому зображено розташування та межі кварталу № 28 Любохинського лісництва (безпосередньо у цьому кварталі розташовані земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207). Геопортал «Ліси України» являє собою веб-сайт та мобільні додатки для доступу й оперування геопросторовою інформацією про ведення лісового господарства.

Акт обстеження земельних ділянок, які накладаються на держлісфонд Любохинівського лісництва ДП «Ковельське ЛГ» від 08.02.2022, складеного комісією в складі начальника відділу ОЗЛ, провідного інженера лісового господарства ДП «Ковельське лісове господарство», лісничого Любохинівського лісництва, згідно якого спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 розміщена у 22 та 28 виділах 28 кварталу Любохинівського лісництва. В результаті обстеження встановлено, що на даний час землі заболочені.

Зазначені докази є належними та допустимими, а також достатніми для підтвердження доводів прокурора про те, що спірні земельні ділянки на час їх відведення у приватну власність перебували у користуванні та розпорядженні лісогосподарського підприємства, тобто належали до земель лісового фонду.

Також апелянт зазначає, що прокурор умисно замовчує той факт, що держава зареєструвала за собою право власності на усі земельні ділянки лісового фонду, які розташовані поруч (навколо) спірних земельних ділянок: земельні ділянки :05:000:0472 площею 430,2096 га, :02:000:0291 площею 172,2114 га, :02:000:0289 площею 8,8582 га, у зв`язку із чим спірні, земельні ділянки не належить до лісогосподарських земель.

Разом з тим, у даному випадку необхідно звернути увагу на те, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами :05:000:0207 та :02:000:0206 утворені та зареєстровані в ДЗК 21.04.2016 із зазначенням їх цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Натомість, земельна ділянка :05:000:0472 площею 430,2096 га утворена та зареєстрована в ДЗК 15.10.2020, земельна ділянка :02:000:0291 площею 172,2114 га утворена та зареєстрована в ДЗК 23.11.2018, земельна ділянка :02:000:0289 площею 8,8582 га утворена та зареєстрована в ДЗК 23.11.2018.

З наведеного вбачається, що на момент утворення та реєстрації в ДЗК згаданих апелянтом земельних ділянок, уже існували земельні ділянки з кадастровими номерами :05:000:0207 та :02:000:0206.

За таких обставин, спірні земельні ділянки з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства не можливо було включити до земель лісу на момент утворення та реєстрації згаданих апелянтом земельних ділянок.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що всупереч вимогам ч. ч. 4, 8 ст. 122 , ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), згідно з якими вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб має право виключно Кабінет Міністрів України, спірні земельні ділянки ГУ Держгеокадастру у Волинській області незаконно вилучено із земель лісового фонду, змінено цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано із державної власності в приватну власність ОСОБА_3 , який у подальшому відчужив цю земельну ділянку шляхом укладення договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_2 .

Прокурором в судовому засіданні доведено ту обставину, що документи, на підставі яких ГУ Держгеокадастру у Волинській області видано спірні накази не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України, а тому рішення про передачу із державної у приватну власність земельної ділянки та зміну її цільового призначення приймались без участі Кабінету Міністрів України. Відповідно і заходи щодо захисту прав та інтересів держави не вживались.

Земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної та приватної власності є неправомірною.

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис наділяє власника певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника державу.

Таким чином, оскільки спірні земельні ділянки вибули з володіння власника не з його волі, то вимога про їх витребування на користь держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 є правомірною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позов підлягає задоволенню.

Щодо клопотання відповідача про призначення експертизи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Після прийняття судом першої інстанції рішення у справі (16.01.2024), прокурором отримано доказ, який з об`єктивних причин не міг бути поданий до суду першої інстанції у зв`язку із його відсутністю на час судового розгляду справи.

Зокрема, Ковельською окружною прокуратурою 01.02.2024 отримано копію висновку експерта № 5193 від 26.01.2024 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, призначеної в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000038 від 11.04.2023 за ч. 2 ст. 364 КК України.

При цьому, даний висновок експерта не був поданий до суду першої інстанції оскільки складений експертом 26.01.2024 в рамках кримінального провадження.

Згідно з вказаним висновком земельні ділянки з кадастровими номерами :02:000:0206 та :02:000:0207 та кварталі 28 Любохинівського лісництва ДП «Старовижівське ЛГ» накладаються.

При цьому, експерт зазначив, що площі накладання земельних ділянок не обраховувалися оскільки плями накладання відповідають контурам об`єктів дослідження та не виступають за їх межі (додаток № 3 до висновку).

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (п. 105), чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи.

За наведених обставин, згаданий висновок експерта може бути прийнятий апеляційним судом з підстав того, що даний доказ з об`єктивних причин не міг бути наданий прокурором до суду першої інстанції, а також з урахуванням наявності у ньому відомостей, які підлягають доказуванню у справі.

Таким чином поданий прокурором висновок експерта також спростовує доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності тверджень про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду.

ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу набув земельні ділянки в осіб, які з огляду на зазначені обставини набули їх незаконно і не мали права їх відчужувати, а отже, вказані земельні ділянки підлягають витребуванню у відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року, справа №359/3373/16-ц, провадження №14-2цс21 звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Враховуючи вказане, оскільки спірні земельні ділянки вибули з володіння власника (держави) не з його волі, без прийняття відповідного рішення повноважного органу державної влади, а тому вимога про витребування земельних ділянок на користь держави в особі Волинської обласної військової адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_2 є правомірною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, а тому підлягає до задоволення.

У зв`язку із зазначеним право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття фізичною особою, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна є доступними, чіткими та передбачуваними.

Витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, що протиправно відчужена фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням цього майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим правовим режимом відповідної земельної ділянки.

Відповідач не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки (держави) позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження витребуваних земельних ділянок, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельних ділянок, які не можуть бути відокремлені без завдання їм шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, висловленими у постановах від 12 січня 2022 року у справі № 369/4161/17 (провадження № 61-11700св20) та від 28 вересня 2022 року в справі № 369/6522/17 (провадження № 61-7581св22).

Виходячи з наведеного, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: