ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/418/24
Номер провадження 22-ц/818/3827/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Василенко І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року в складі судді Олійника О.О. у справі № 643/418/24 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Браженко Інна Іванівна про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО) Браженко Інна Іванівна про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після її смерті відкрилась спадщина, а саме -1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , належить йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло (реєстраційний номер 5-97-81377).

На час смерті ОСОБА_2 мешкала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

24 жовтня 2023 року він звернувся до Приватного нотаріусу ХМНО Браженко I.I. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки постійно проживав з нею та фактично прийняв спадщину.

Проте, йому було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки він не звернувся до нотаріальної контори протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, а також на час смерті спадкодавиці він був зареєстрованих за іншою адресою.

Зазначає, що вони жили з матір?ю разом, однією сім?єю, приватизували квартиру АДРЕСА_3 разом, були співвласниками квартири.

З 1997 року до 2005 рік власником квартири АДРЕСА_4 була рідна старша сестра матері ОСОБА_3 , яка померла у 2010 році. У спадкодавці окрім нього та старшої сестри ОСОБА_3 , 1920 року народження, рідних та близьких людей більше не було.

Після смерті матері він прийняв спадщину фактично, оскільки постійно проживав разом з матір?ю до її смерті, вступив в управління та розпорядження належним їй майном та нерухомістю, користується квартирою досі, сплачував і продовжує особисто сплачувати комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_4 та по квартирі АДРЕСА_3 .

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив встановити факт постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім?єю на час відкриття спадщини та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є спадкоємцем першої черги, на час смерті ОСОБА_2 проживав разом з нею, фактично вступив в управління майном, що підтверджено належними та допустимими доказами, а тому суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем є обставиною, що входить до предмета доказування в справі, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке встановлення не є необхідним, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

23 вересня 2024 року через систему «Електронний суд» Харківська міська рада на вказане судове рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів реєстрації та спільного постійного проживання з ОСОБА_2 з 2010 року в квартирі АДРЕСА_4 .

ОСОБА_1 не було прийнято спадщину у встановленому законом порядку, оскільки він проживав за іншою адресою, ніж спадкодавець та заява про прийняття спадщини до нотаріуса була подана з пропуском шестимісячного строку на її подання. З позовом про поновлення пропущеного строку або надання додаткового строку для прийняття спадщини позивач не звертався, таке питання не вирішувалось, а тому спір між позивачем та Харківською міською радою відсутній.

Вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 за позивачем, підміняє собою порядок вчинення нотаріальної дії нотаріусом, оскільки підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину було саме пропущення ОСОБА_1 строку встановленого ст. 1270 ЦК України в шість місяців з дня відкриття спадщини для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідач ОСОБА_4 , який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 , який проти скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 22).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 06 листопада 2023 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою АДРЕСА_5 з 07 вересня 1983 року (а. с. 13)

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 померла (а. с. 14).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 1997 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 інша частини квартири належить ОСОБА_1 (а. с. 30)

Згідно з інформацією з Реєстру територіальної громади міста Харкова місце мешкання ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Також, станом на 20 квітня 2023 року за вказаною адресою була зареєстрована ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 18, 98,100-101).

Як вбачається з Лікарського свідоцтва про смерть № 85 від 20 квітня 2023 року ОСОБА_2 померла вдома за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 16-17).

24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Браженко І.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_2 (а.с. 90)

На підставі вказаної заяви заведено спадкова справа № 63/2023 (а.с. 89-110). 1

Постановою приватного нотаріуса ХМНО Браженко І.І про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 351/02-31 від 27 жовтня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_2 , у зв?язку з тим, що ОСОБА_1 не звернувся до органів нотаріату у встановлений ст. 1270 ЦК України строк - шість місяців з дня відкриття спадщини, не подав заяву про прийняття спадщини, що передбачено ст. 1269 Цивільного кодексу України. Застосувати норму Закону щодо факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини немає можливості, оскільки документів на підтвердження факту проживання спадкоємця ОСОБА_1 за однією адресою з померлою ОСОБА_2 ним надано не було (а.с. 33 -34).

22 грудня 2023 року ОСОБА_6 , який проживає за адресою АДРЕСА_6 та ОСОБА_7 , який проживає за адресою АДРЕСА_6 складено акт, відповідно до якого в квартирі АДРЕСА_4 проживали з лютого 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а. с. 58).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

У частинах 1 та 2 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування частини 3 статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212 св 19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308 св 18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290 св 20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380 св 20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620 св 21), від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007 (провадження № 61-11834 св 22).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що після смерті сестри ОСОБА_5 з лютого 2010 року він фактично проживав разом з матірю за адресою АДРЕСА_2 , мав з нею спільний побут та опікувався її станом.

На підтвердження зазначених обставин позивачем долучено укладений між ним та ФОП ОСОБА_8 договір на встановлення в квартирі склопакетів - віконних рам від 17 березня 2014 року за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 51).

Також, як вбачається з матеріалів справи 10 липня 2017 року ОСОБА_1 було подано заяву до ТОВ «Воля-кабель» про припинення надання послуги ТБ та інтернет по договору замовлених послуг № 210307478 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 52).

Відповідно до Декларації № 0001 - 898Т-1М00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу 14 березня 2019 року ОСОБА_1 укладено договір з сімейним лікарем ОСОБА_9 , адресам місця надання послуг АДРЕСА_7 . Як вбачається з декларації, фактичне місце проживання позивача вказано АДРЕСА_2 (а.с. 60)

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 постійно проживав з ОСОБА_2 на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог у частині визнання права власності в порядку спадкування.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем обрано не належних спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 мав зверталися з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд не приймає до уваги, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на інших підставах, ніж зазначає позивач.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на те, що спадщина була ним фактично прийнята, оскільки на час смерті його матері вони проживали разом. Вказані обставини відповідачем не спростовано, доказів, що позивач фактично мешкала за іншою адресою, окремо від спадкодавці апелянтом не надано. Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, в обґрунтування заперечень Харківська міська рада посилається лише на різні адреси реєстрації. Між тим, як вже вказувалось вище цивільне законодавство не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_5 , не свідчить про необґрунтованість позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина

1 На ней еще зем учасок- а.с. 109, но он его не просит