Єдиний унікальний номер судової справи 469/343/24
Номер провадження 22-ц/812/1774/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 грудня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Ямкової О.О.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Григорян Валентиною Сергіївною, рішення, яке ухвалене Березанським районним судом Миколаївської області 18 вересня 2024 року, під головуванням судді Гапоненко Н.О. в приміщені цього ж суду о 16 год. 50 хв., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності (неправдивості) інформації та її спростування,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту недостовірності (неправдивості) інформації та її спростування.

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 починаючи з 2022 року постійно зазнає неправомірних нападків з боку чітко визначеного кола осіб, які розповсюджують в мережі Інтернет на облікових ресурсах (сторінках) соціальної мережі Facebook неправдиву інформацію відносно неї.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Facebook на інтернет-сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_4» з акаунту « ОСОБА_2 » була опублікована інформація, а також коментарі до публікації з акаунтів «ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Вказана публікація та коментарі до неї містять недостовірну (неправдиву) інформацію, носять негативний характер та виражені в принизливій, непристойній формі, а також вочевидь викладені саме у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень, а отже поширена інформація підлягає спростуванню. В свою чергу, жодних аргументів, підтверджень та належних доказів на обґрунтування оспорюваної інформації надано чи підкріплено не було.

Поширення такої недостовірної та негативної інформації про заявника створює відповідні негативні наслідки та впливає на її стан здоров`я, який різко погіршився.

До того ж, натепер поширена недостовірна інформація доведена до великого кола осіб.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що з зареєстрованих акаунтів в мережі Інтернет неможливо встановити та ідентифікувати авторів публікації та коментарів до неї, ОСОБА_1 просила встановити факт недостовірності (неправдивості) та спростувати вищевказану інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у соціальній мережі Facebook на інтернет-сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів того, що допис, здійснений з акаунту «ІНФОРМАЦІЯ_2», та коментарі до нього, стосуються саме заявника та будь-яким чином принижують її честь, гідність чи ділову репутацію.

Крім того, опублікована інформація не є констатацією певного факту, фактичним твердженням про події, що мають певну визначеність у часі та просторі, а є оціночним судженням, суб`єктивною думкою щодо опису подій та не може бути спростована відповідно до ст.277 ЦК України, оскільки не містить фактичних даних та достатньої для перевірки інформації, тому не підлягає спростуванню.

При цьому, судом зазначено, що якщо заявник вважає, що поширена інформація стосується її та порушує її права, то вона не позбавлена можливості скористатися наданим їй законом правом на відповідь у тій же соціальній мережі Facebook та викласти свою оцінку ситуації, що сталася.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника - адвоката Григорян В.С., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву.

В судове засідання апеляційного суду від 16 грудня 2024 року заявник ОСОБА_1 та її представник - адвокат Григорян В.С. не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. На адресу апеляційного суду представник заявника надіслала заяву про розгляд справи у її та заявника відсутність. Вимоги, викладені в апеляційній скарзі підтримують, та просять її задовольнити.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження (ч.2 ст.19 ЦПК України).

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.7 ст.19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України).

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (ч.1 ст.315 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (ч.6 ст.294 ЦПК України).

Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (ч.4 ст. 277 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 (провадження №12-110гс19) зазначено, що: «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно зі ст.1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник вебсайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Відповідно до ч.11 ст.52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники вебсайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних вебсайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника вебсайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на вебсайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника вебсайту, передбачену пунктом «в» цієї частини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі №439/1469/15-ц (провадження №61-5189св18) вказано, що: «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації».

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження особа, яка поширила інформацію, щодо якої виник спір, стане відома, то суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі №504/4099/16-ц (провадження № 61-11424сво23).

У даній справі ОСОБА_1 , обґрунтовуючи обрання нею спосіб захисту порушеного права саме шляхом звернення із заявою в порядку окремого провадження, посилалася на те, що встановити та ідентифікувати авторів публікації та авторів коментарів до опублікованої інформації, яку вона просить визнати недостовірною та спростувати, неможливо.

Між тим, заявником не враховано, що відповідно до вищенаведених норм та висновку Великої Палати Верховного Суду, в такому разі належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

В публічній базі даних записів про доменні імена (WHOIS) наявна контактна інформацію власника вебсайту Facebook.com.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що встановити власника веб-сайту, на якому розміщено інформацію, яку заявник просить визнати недостовірною та спростувати, можливо за умови вчинення певних дій, які залежать від ініціативи заявника, але заявник таких дій не здійснила.

Так, відповідно до п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

За умовами ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Разом з тим, як заявник, так і його представник ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, не заявляли клопотання про витребування доказів судом.

Отже, з огляду на вказане вище, заявник не вжила всіх залежних від неї заходів для встановлення інформації щодо власника вебсайту (протилежного матеріали справи не містять).

Зміст положень ч.3 ст.294 ЦПК України не свідчить, що суд в справах окремого провадження про встановлення факту має повністю замінювати заявника в доказовій діяльності та на власний розсуд визначати та збирати докази.

Враховуючи, що заявником не надано достатніх доказів неможливості встановити власника веб-сайту, на якому розміщена оспорювана інформація, то підстави для розгляду заяви про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування в порядку окремого провадження відсутні.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2024 року у справі №953/6430/22 (провадження №61-7980св23).

Оскільки районний суд розглянув заяву ОСОБА_1 в порядку окремого провадження, то апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати, а заяву ОСОБА_1 , відповідно вимог до ч.6 ст.294 ЦПК України, залишити без розгляду.

Одночасно заявнику ОСОБА_1 слід роз`яснити її право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст.ст.367,374,377,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Григорян Валентиною Сергіївною, - задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2024 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірності (неправдивості) інформації та її спростування - залишити без розгляду.

Роз`яснити заявнику ОСОБА_1 про її право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення

складено 17 грудня 2024 року