КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

установив:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі з 05 жовтня 2016 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

За час даного шлюбу сторони придбали майно, а саме: дві однокімнатні квартири, один гаражний бокс та транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 , що є предметом спору.

Таким чином, позивачка вважає дане майно спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу між подружжям, оскільки згоди стосовно порядку розподілу між ними не досягнуто.

Просила суд, в порядку поділу майна, визнати за нею право особистої власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; в порядку поділу майна, визнати за нею право особистої власності на гараж (бокс) № НОМЕР_3 , який розташований у ГБК «ВЕРКОН-АВТО», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; залишити в особистій власності відповідача однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та легковий автомобіль «RENAULT MEGANE», реєстраційний номер НОМЕР_1 VIN номер кузова: НОМЕР_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року, даний позов задоволено.

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на гараж (бокс) № НОМЕР_3 , який розташований у ГБК «ВЕРКОН-АВТО», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Залишено в особистій власності ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та легковий автомобіль RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції здійснив відступ від рівності часток у спосіб не передбачений нормами матеріального права.

Предметом позовних вимог у справі є проведення між сторонами поділу спільно набутого майна (однокімнатна квартира загальною площею 33,5 кв.м.; однокімнатна квартира загальною площею 29,5 кв.м.; гараж бокс загальною площею 37,60 кв.м.; автомобіль), тобто, предметом поділу є декілька об`єктів нерухомого та рухомого майна, які мають різну ринкову вартість.

На спростування доводів позивача в частині реальної вартості майна яке зареєстроване за відповідачем було надано змістовні заперечення щодо змісту Звіту про оцінку майна та було надано Звіт про оцінку майна від 23 березня 2024 року (квартири) та надано Звіт про оцінку майна №6 від 23 березня 2024 року (автомобіля).

В той же час, позивач на спростування розміру ринкової вартості встановлених Звітом про оцінку майна від 23 березня 2024 року (квартири та автомобіля), своїх заперечень не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку які надані відповідачем.

Зазначає, що загальна вартість спільно набутого майна позивача та відповідача складає 3172425 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції залишено позивачу у особистій власності об`єкти майна, на загальну суму 1672000 грн., тоді як відповідачу залишено об`єкти майна на загальну суму 1500425 грн., що порушує рівність права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Просив, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року доповнити в частині компенсації вартості частини майна у праві спільної сумісної власності, а саме: Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини майна у праві спільної сумісної власності у сумі 85787,50 грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року змінити в частині стягнення судових витрат, а саме: Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 26552 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що спосіб поділу майна між сторонами, вказаний у рішення суду першої інстанції, відповідає презумпції рівності часток кожного з подружжя, оскільки у результаті його поділу кожен із подружжя одержав у натурі таку кількість об`єктів рухомого майна, вартість яких є максимально наближеною до розміру ідеальної частки у спільному майні.

Щодо вимоги відповідача про стягнення з позивача компенсації вартості частини майна у сумі 85787,50 грн, зазначила, що при розгляді даної цивільної справи відповідач мав право пред`явити зустрічний позов, проте своїм правом на його пред`явлення не скористався, а тому його вимоги викладені у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі не можуть бути взяті до уваги.

Позивач стверджує, що в нього відсутня можливість для виплати на користь відповідача компенсації вартості частини майна у сумі 85787,50. Вказана сума є надмірним фінансовим тягарем для позивача.

Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2016 року, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2023 року було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народилась дочка ОСОБА_3 .

У період шлюбу сторонами по справі було придбано майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 33,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однокімнатну квартиру, загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , гаражний бокс № НОМЕР_3 , загальною площею 37,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 липня 2018 року, що посвідчений ПН КМНО Василенко О.А. за реєстровим №2756, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа 33,50 кв. м., житлова площа 16,90 кв.м.).

Отже, спірна квартира була набута позивачкою ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 .

Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: однокімнатної квартири загальною площею 33,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30 листопада 2023 року складає 1439000 грн.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 жовтня 2019 року, що посвідчений ПН КМНО Бердесом М.О. за реєстровим №2011, за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (загальна площа 29,5 кв. м., житлова площа 16,8 кв.м.).

Спірна квартира була набута відповідачем ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 .

Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: однокімнатної квартири загальною площею 29,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30 листопада 2023 року складає 1548000 грн.

На підставі договору купівлі-продажу гаража від 13 жовтня 2020 року, що посвідчений ПН КМНО Лиюровою Л.О. за реєстровим №1206, за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на гараж (бокс) № НОМЕР_3 , який розташований в ГБК «ВЕРКОН-АВТО», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальна площа 37,6 кв. м.).

Спірний гараж був набутий позивачкою ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 .

Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: гаража (бокса) № НОМЕР_3 загальною площею 37,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (ГБК «ВЕРКОН-АВТО»), ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30 листопада 2023 року складає 233000 грн.

У травні 2021 року відповідачем ОСОБА_1 було придбано транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 .

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 власником транспортного засобу марки RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 є ОСОБА_1 .

Спірний транспортний засіб був набутий відповідачем ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 .

Згідно зі Звітом оцінювача ТОВ «Ріелтер-Україна» про оцінку майна: транспортного засобу марки RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 30 листопада 2023 року складає 231000 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції врахував, що сім`я сторін розпалася і шлюб між подружжям розірвано, з позивачкою залишається проживати малолітня донька, та у зв`язку з цим прийшов до висновку, що при поділі нерухомого майна необхідно виділити ОСОБА_2 однокімнатну квартиру загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та гаражний бокс № НОМЕР_3 , загальною площею 37,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а відповідачу ОСОБА_1 залишити однокімнатну квартиру, загальною площею 29,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та транспортний засіб RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 , визнавши за кожним з них право особистої приватної власності на майно.

Вказане майно є спільною сумісною власністю сторін, частки яких у власності рівні.

При цьому, сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не домовилися про порядок поділу спільного нерухомого та рухомого майна.

При поділі нерухомого майна подружжя, суд взяв до уваги інтереси дружини, чоловіка та малолітньої дочки сторін та інші обставини, що мають істотне значення.

З порядком поділу спільного майна сторін, визначеному у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи, а також узгоджується з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 3 ст. 368 ЦК України передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 ст. 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норма ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 квітня 2019 року (справа №339/116/16-ц).

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно абз. 1 ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З урахуванням наведених норм матеріального права, а також з урахуванням дійсних встановлених обставин справи, підтверджених наявними у матеріалах справи доказами, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_2 права особистої власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та на гараж (бокс) № НОМЕР_3 , який розташований у ГБК «ВЕРКОН-АВТО», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також про залишення в особистій власності ОСОБА_1 однокімнатної квартири АДРЕСА_3 та легкового автомобіля RENAULT MEGANE, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 р.в., VIN номер кузова: НОМЕР_2 .

Вірним є і висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 18500 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача зазначену суму, суд першої інстанції виходив з того, що вона є співмірною із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом витраченим адвокатом позивача під час розгляду даної справи.

Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1, 3 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За змістом ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім того, п. 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 цього Закону, видами адвокатської діяльності, зокрема, є:надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього ж Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року (справа №826/1216/16) зроблено висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим про що, зокрема, зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України».

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Laventsv. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

По справі встановлено, що між Адвокатським Бюро «Волкова» та позивачкою ОСОБА_2 був укладений Договір про надання правової допомоги від 30 листопада 2023 року.

Відповідно до п. 4.1 вищевказаного договору, сума гонорару, який Клієнт сплачує Виконавцю за даним договором складає: за надання правової допомоги Клієнту на виконання доручення згідно п. 1.2 цього Договору у розмірі 37000 грн.

02 грудня 2023 року ОСОБА_2 сплачено АБ «Волкова» 18500 грн. за надання правової допомоги за договором від 30 листопада 2023 року, що підтверджується копією квитанції про оплату № 242883468 від 02 грудня 2023 року.

Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги суду не надано.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 рроку у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК України).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року (справа №922/445/19) та від 22 листопада 2019 року (справа №910/906/18).

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги.

Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Верховний Суд у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30 вересня 2020 року зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд першої інстанції врахував наведені вище положення законодавства, виходячи із фактичних обставин справи, досліджених доказів, вимог процесуального та матеріального закону, з огляду на надані стороною позивача докази, враховуючи складність справи, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, наданих позивачу адвокатом, оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката встановленим чинним законодавством критеріям, дійшов висновку, що в даній справі витрати на правову допомогу є реальними, відповідають складності справи та обсягу наданих послуг і виконаних робіт та підтверджені матеріалами справи.

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року з підстав, викладених у апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Викладені в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана