П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: ОСОБА_4 , державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайовича, ОСОБА_5 , про скасування рішення державного реєстратора, записів про право власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року позивач звернулася до суду із позовом в якому просила суд:

- скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки Валерія Миколайовича, індексний номер: 47107774 від 29 травня 2019 року, згідно з яким 27 травня 2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № НОМЕР_3 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

- скасувати запис про право власності № НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк»;

- скасувати запис про право власності № НОМЕР_4 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, за ОСОБА_1 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 липня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-253, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 62 000,00 доларів США строком до 30 червня 2017 року включно. В якості забезпечення виконання кредитного зобов`язання, між позивачем та банком було укладено іпотечний договір № 028/15-340, предметом якого є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 33,40 кв.м., що належить позивачу на праві власності. Надалі, 27 травня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою Валерієм Миколайовичем було здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» та в подальшому останнім, було здійснено відчуження вказаної квартири на користь відповідача ОСОБА_1 . Позивач переконана, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» була проведена без достатніх на те правових підстав, оскільки звернення стягнення на квартиру в позасудовому порядку відбулося з порушенням вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», які були чинні на день укладення договору іпотеки. Крім того, позивач не отримувала повідомлення/вимогу про усунення порушень виконання умов кредитного договору із відповідним застереженням щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, також на момент вчинення реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» не було проведено оцінки квартири, оскільки оцінка не зазначена в переліку підстав виникнення права власності, що прослідковується з інформаційної довідки № 180971272 від 13 вересня 2019 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. В іншій частині позовних вимог відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Сенс банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуально права та неправильним застосування норм матеріального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторони у підпункті 4.5.3 Іпотечного договору передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто погодили іпотечне застереження, за змістом якого іпотекодержатель може набути право власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині витребування з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує про те, що законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.» Таким чином, наявність застереження в іпотечному договорі (п.4.5. іпотечного - договору № 028/15-340 від 09 липня 2007 року) є достатньою правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки із додержанням вимог законодавства України. Окрім цього, при розгляді віндикаційного позову, суд обов`язково має з`ясувати чи вибуло майно з володіння позивача за його волі, а також перевірити обставини добросовісності набувача, але як вбачається із рішення цього зроблено не було.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що відповідач АТ «Сенс Банк», зміни свою назву з АТ «Альфа-Банк», який в свою чергу є правонаступником АТ «Укрсоцбанк».

09 липня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 028/15-340 в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору № 028/25-253 укладеного між ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», предметом якого є нерухоме майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_3 .

Надалі, іпотекодержателем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47107774 від 29 травня 2019 року, відповідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Відповідно до інформаційної довідки за №182876560 від 30 вересня 2019 року, приватним нотаріусом Київського МНО Іващенко Н.В., прийнято рішення, індексний номер 48197877 від 12 серпня 2019 року, відповідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серії та номеру 268, виданого 12 серпня 2019 року.

При цьому, з інформаційної довідки №356080211 від 27 листопада 2023 року вбачається, що 30 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, яким передано в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва справа № 761/5069/22 від 24 травня 2023 року, яке не було оскаржено та набрало законної сили зазначено, що при з`ясуванні всіх обставин спірних правовідносин, судом було встановлено порушення іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий порядок, зокрема, за відсутності окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який би передбачав передачу останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором. З огляду на неодноразове відчуження спірної квартири та перебування у володінні відповідача ОСОБА_1 , з якою позивач не укладала відповідних правочинів, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 зазначено, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України»

від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду України у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, виходив із того, що реєстрація предмета іпотеки за іпотекодержателем проведена з порушенням вимог закону, оскільки між банком і позивачем немає окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, який є єдиною правовою підставою для реєстрації права власності на квартиру за банком за змістом договору.

Відповідно до абзацу третього статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З огляду на положення Закону України «Про іпотеку», а саме статей 36 та 37 у редакції як на момент укладення іпотечного договору, так і на момент переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, тобто після внесення змін Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI, які деталізували положення статті 37 Закону України «Про іпотеку» в частині правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, узгодивши в цій частині положення обох статей вказівкою про те, що такими підставами є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, у підпункті 4.5.3 іпотечного договору від 09 липня 2007 року сторони визначили способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, сторони у підпункті 4.5.3 іпотечного договору від 09 липня 2007 року передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто погодили іпотечне застереження, за змістом якого іпотекодержатель може набути право власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Зазначений пункт іпотечного договору за своїм змістом становить іпотечне застереження, яке прирівнюється до договору, і згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за власним одноосібним письмовим рішенням, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування вказаного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції помилково послався на відсутність договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки тлумачення вказаного пункту іпотечного договору необхідно розуміти як іпотечне застереження, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування вказаного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Судому у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19 (провадження № 61-6787сво21), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 757/5722/22 (провадження № 61-9810св23) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2024 року у справі № 359/7627/20 (провадження № 612296св-23).

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторони у підпункті 4.5.3 іпотечного договору від 09 липня 2007 року передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто погодили іпотечне застереження, за змістом якого іпотекодержатель може набути право власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Посилання сторони позивача на порушення порядку здійснення звернення стягнення на майно та реєстрації права власності, передбаченого Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.

Так, пунктом 6.2 Договору іпотеки сторони узгодили порядок надсилання кореспонденції усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зробленим належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Пунктом 3 частини першої статті 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства віднесено свобода договору.

Частиною першою статті 627 ЦК України, що визначає свободу договору, встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Системний аналіз пункту 6.2. іпотечного договору від 14 травня 2007 року у взаємному зв`язку з положеннями статті 627 ЦК України дає підстави для висновку, що сторони у договорі за взаємною домовленістю встановили порядок надсилання повідомлень за цим договором, зокрема вимоги, передбаченої частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», та визначили, що таку вимогу потрібно вважати зробленою належним чином у випадку, якщо вона здійснена у письмовій формі та надіслана рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручена особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання такої письмової вимоги потрібно вважати дату її особистого вручення або дату поштового штемпеля відділення одержувача.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 757/22414/19 (провадження № 61-6528св23).

З матеріалів справи вбачається, що 09 квітня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» на адреси позивача та позичальника, були направлені вимоги про усунення порушень з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку її невиконання.

Вказані повідомлення було направлено засобами поштового зв`язку на адреси ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які повернулися відправникам із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Листи направлено на адреси, зокрема, АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що банком було виконано вимоги щодо направлення іпотекодавцям вимог про усунення порушень у спосіб, визначений сторонами в іпотечному договорі, надані суду належним чином завірені копії поштових рекомендованих повідомлень іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, з штемпелем поштового відділення, які не викликають сумнівів в їх достовірності, а тому посилання в позовній заяві щодо відсутності у державного реєстратора підстав для проведення державної реєстрації, з цих підстав є помилковими.

Також апеляційним судом встановлено, що 11 травня 2019 року на замовлення АТ «Укрсоцбанк» було проведено оцінку предмета іпотеки, ринкова вартість якої згідно із висновком про вартість майна від 11 травня 2019 року становить 976 349 грн.

За змістом статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

В силу пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» однією із форм оцінки майна є рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), яке полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Заперечуючи проти висновку про вартість майна від 11 травня 2019 року, позивач не скористалася законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки спірного нерухомого майна, не довела неправильності оцінки майна, а також порушення своїх прав при оцінці належного їй, як іпотекодавцю, спірного майна.

В матеріалах справи відсутня реєстраційна справа, у відповідності до якої державним реєстратором проводилася реєстрація права власності на предмет іпотеки. Такої справи позивач суду не надавав та витребувати не просив.

Отже, за умови надання відповідачами суду всіх необхідних документів, за наявності яких могла бути проведена реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком, посилання позивача на ненадання державному реєстратору вказаних документів, ґрунтуються на припущеннях.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Матеріали справи, що переглядається в апеляційному порядку, містять висновок про вартість майна від 11 травня 2019 року, який є чинним на протязі шести місяців, що свідчить про дотримання АТ «Укрсоцбанк» вимог частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Заперечуючи проти вказаного висновку, позивач не звернула уваги, що матеріали справи не містять доказів оспорювання нею зазначеного висновку, а також доказів того, що вартість предмета іпотеки була більшою, ніж зазначено у висновку.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги АТ «Сенс банк» сплатило судовий збір у розмірі 24 961,20 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 24 961,20 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг, сплачений відповідачами судовий збір підлягає стягненню з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2024 рокув частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: ОСОБА_4 , державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорока Валерій Миколайовича, ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк», місце знаходження: м. Київ, вул. В.Васильківська 100, ідентифікаційний код 23494714, судовий збір у розмірі 24 961 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят одна) гривня 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 24 961 (двадцять чотири тисячі дев`ятсот шістдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.