ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/123/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2024 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Лужецької О.Р..

при секретарі - Григораш Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою за участю заінтересованих осіб ОСОБА_1 , Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови державного виконавця.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.10.2013 по справі № 753/9188/13 стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна» (ухвалою суду замінено стягувача на ТОВ «Дебт Форс») 20 097,72 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 160 641,07 грн. заборгованості за кредитним договором № CL-008/390/2006 від 25.05.2006 року, 355 625,76 грн. пені, 3 441 грн. судового збору, а всього 519 707,83 грн.

04.10.2024 старшим державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кришень М.А. винесено постанову № 46580713 про повернення виконавчого документу стягувану на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», в мотивувальній частині якої зазначено, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом 519 707,83 грн., сума стягнутого виконавчого збору 0 грн.

Вважає, що державний виконавець у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу та у відмітці на виконавчому документі мав вказати залишок нестягнутої заборгованості саме у тій валюті, яка зазначена у виконавчому документі.

У зв`язку з чим просить визнати незаконними дії старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції під час винесення постанови від 04.10.2024 про повернення виконавчого документу стягувану, скасувати постанову ВП № 46580713 від 04.10.2024 року про повернення виконавчого документу стягувану та зобов`язати державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документу стягувану на підставі п.1.ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідності з вимогами закону, а саме: визначити залишок нестягнутої заборгованості у доларах США та у гривні, як зазначено у виконавчому документі та зробити аналогічну відмітку на виконавчому документі.

Заявник в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

04.10.2024 старшим державним виконавцем Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кришень Максимом Андрійовичем у ВП № 46580713 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

З змісту постанови від 04.10.2024 вбачається, що 12.04.2024 до Відділу надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа. Залишок нестягнутої суми за виконавчим документом 519 707,83 грн., сума стягнутого виконавчого збору 0 грн.

В обґрунтування вимог заявник зазначив, що державний виконавець у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу та у відмітці на виконавчому документі мав вказати залишок нестягнутої заборгованості саме у тій валюті, яка зазначена у виконавчому документі.

За змістом ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини другої, третьої, четвертої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

У своїй постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 814/758/17 Верховний суд зазначив, що відсутність у ч. 3 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження» у переліку помилок, випадку можливості виправлення описки, якою є помилка в одній цифрі дати видачі виконавчого напису та одній цифрі ідентифікаційного коду боржника, не свідчить про незаконність дій державного виконавця. Можливість виправлення описок у судових рішеннях передбачено всіма процесуальними кодексами, та з врахуванням людського фактору є звичайною практикою при розгляді судових справ (ст.169 КАС України, ст. 89 ГПК України, ст. 219 ЦПК України, ст. 379 КПК України).

Постанова про виправлення помилок у ряді постанов виконавчого провадження не змінює їх змісту, оскільки їх виправлення у даному випадку не змінює сторін виконавчого провадження або розмір стягнення та предмет арешту.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Тлумачення зазначених норм права та положень статті 447 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Звертаючись до суду, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати, а суд, в свою чергу, зобов`язаний встановити, яке саме право скаржника як сторони виконавчого провадження порушено та підлягає захисту в порядку судового контролю за виконанням.

У порядку судового контролю за виконанням судових рішень правовий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту.

По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів сторони виконавчого провадження - є неприпустимим, саме по собі порушення норм законодавства ще не є достатньою підставою для задоволення скарги в порядку судового контролю; необхідно також довести та встановити порушення прав саме скаржника як сторони виконавчого провадження.

Отже, якщо державний виконавець або інша посадова особа державної виконавчої служби, приватний виконавець порушив встановлений порядок вчинення виконавчих дій, проте при цьому не порушив права скаржника (скаржник не обґрунтував, а суд не встановив порушення прав саме скаржника, а не будь якої іншої особи), то така скарга задоволенню не підлягає.

З рахуванням вищевикладеного, суд вважає, що скаржником не доведено, чим порушено його права як сторони виконавчого провадження оскаржуваною постановою державного виконавця від 04.10.2024 року, в той час, як стягувач звернувся із заявою про повернення виконавчого документа стягувану, а з заявою про виправлення допущеної у процесуальному документі, винесеної у виконавчому провадженні помилки до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець не звертався.

За встановлених обставин суд доходить висновку про відмову у задоволенні скарги по цій справі.

Керуючись ст.ст. 321, 353 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 260, 353, 447, 450, 451 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» за участю заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , Дарницький відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови державного виконавця відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА