Справа № 368/1463/23
Рішення

Іменем України

"05" грудня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюта Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлику справу за позовом за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановив :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, до якої увійшла квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач є рідним братом померлого ОСОБА_3 та спадкоємцем його майна за законом другої черги.

Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину свого брата, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченком М.Г. було видано свідоцтво про спадщину на законом від 05.05.2021 року, зареєстроване в реєстрі за №674.

Разом з тим, після оформлення спадщини та державної реєстрації за Позивачем права власності на вищевказану квартиру виявилося, що померлий ОСОБА_3 нібито подарував 1/2 квартири своїй колишній дружині - відповідачці ОСОБА_2 .

У зв`язку з наведеним, приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченком М.Г. було внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що Позивач та Відповідач є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_3 в рівних частках.

Проте, Позивачу було достеменно відомо, що померлий ОСОБА_3 не міг укласти вищевказаного договору дарування та звернувся до ВП №1 Обухівського РУП ГУ НП України у Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальним провадженням №0000093 встановлено, що підпис на договорі дарування від 16.11.1999 року, згідно з яким ОСОБА_3 нібито - .дарував 1/2 частину квартири Відповідачу, був виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, тобто померлий ОСОБА_3 не підписував даного договору.

Проте Відповідач продовжує володіти 1/2 частиною квартири під АДРЕСА_4 у зв`язку з чим позивач просить суд витребування з чужого незаконного володіння вказане майно.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Позивач пояснив суду, що покійний брат нічого не говорив про те, що подарував частину квартири відповідачці, з якою давно розлучився. Квартиру брат отримав від ІНФОРМАЦІЯ_2 , де працював. ВІдповідчка в квартирі не проживала.

Відповідчка в судовому заіданні проти позову заперечила і суду пояснила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з покійним ОСОБА_3 . Даний будинок був спочатку гуртожитком Кагарлицького АТП, а в 1999 році підприємство подарувало квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_3 , поскільки він працював на даному підприємстві. Весь час вони проживали в квартирі її дочки, а в спірній квартирі робили ремонт. Підприємство дарувало квартири сім"ям, а ОСОБА_3 подарували на його ім"я, тому він подарував їй 1/2 частину квартири ІНФОРМАЦІЯ_3 . З цього часу ОСОБА_3 не допускав її до квартири, зловживав спиртним та мав іншу жінку, а тому в квартирі вона ніколи не проживала. В 2000 році вона розлучилась з ОСОБА_3 , але ніяких мір по вселенню в квартиру не вчиняла, ні в які органи не зверталась.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити з слідуючих підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів.

Так в судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер рідний брат позивача ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, до якої увійшла квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач є рідним братом померлого ОСОБА_3 та спадкоємцем його майна за законом другої черги.

Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину свого брата, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченком М.Г. було видано свідоцтво про спадщину на законом від 05.05.2021 року, зареєстроване в реєстрі за №674. Право власності Позивача на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 було у встановленому законом порядку зареєстроване, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.05.2021 року, індексний номер витягу 255381575.

Однак, після оформлення спадщини та державної реєстрації за Позивачем права власності на вищевказану квартиру виявилося, що померлий ОСОБА_3 подарував 1/2 квартири своїй колишній дружині - ОСОБА_2 ( на даний час ОСОБА_4 ) згідно з договором дарування від 16.11.1999 року, посвідченим державним нотаріусом Кагарлицької державної нотаріальної контори Воловенко Р.П. та зареєстрованим у реєстрі за №1с-2016.

У зв`язку з наведеним, приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Кулініченком М.Г. було внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що Позивач та Відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_4 в рівних частках.

Не погоджуючись з укладеним договором дарування померлим ОСОБА_3 на користь відповідачки, позивач звернувся до ВП №1 Обухівського РУП ГУ НП України у Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Проведеною в кримінальному провадженні №0000093 судовою почеркознавчою експертизою №2859/23-21 від 30.08.2023 року встановлено, що підпис на договорі дарування від 16.11.1999 року, згідно з яким ОСОБА_3 дарував 1/2 частину квартири Відповідачу, був виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою, тобто померлий ОСОБА_3 не підписував даного договору.

Таким чином, в рамках кримінального провадження №0000093, дослідженого в судовому засіданні, встановлено, що власник квартири - ОСОБА_3 не підписував, тобто не укладав договору дарування на користь Відповідача.

Посилання відповідчки у відзиві на позовну заяву, що в неї викликає сумнів дана експертиза, поскільки не були досліджені належним чином зразки підпису максимально наближені до часу вчинення досліджуваного підпису, не підтверджені будь-якими доказами, висновок експерзити не оскаржувався.

Згідно ст.243 ЦК України в редакції 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Однак як встановлено в судовому засіданні, згідно пояснень відповідачки, вона в квартирі не проживала та не користувалась нею. ОСОБА_3 зловживав спиртним, не допускав її до проживання в квартирі, а проживав з іншою жінкою. Після дарування частини квартири ІНФОРМАЦІЯ_3 , в 2000 році розлучились. Будь-яких доказів на заперечення позову відповідачкою не надано.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Протиправне заволодіння чужою власністю є підставою для витребування майна рішенням суду.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, внмога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосуваня приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно,

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Спосіб, у який Відповідач заволоділа спірним майном, вказує на те. що вона є недобросовісним володільцем майна.

При цьому стаття 400 ЦК України імперативно вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.

Отже, оскільки Відповідач заволоділа майном Позивача недобросовісно, що підтверджується висновками, зробленими у кримінальному провадженні, та вона не є добросовісним набувачем майна, то право Позивача на витребування з володіння Відповідача 1/2 спірної квартири є безумовним.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те. що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Також доцільно наголосити на тому, що згідно зі ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише є засобом підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. У випадку порушення права власності власник має право на підставі ст. 387 ЦК України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним.

Отже, Відповідач не набула права власності на 1/2 квартири під АДРЕСА_4 через державну реєстрацію її права, оскільки власник майна не виявляв свого волевиявлення на відчуження (дарування) Відповідачу частини свого майна, а тому право власності на частину квартири не перейшло до Відповідача по факту державної реєстрації.

Доцільно також звернути увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладенні в постанові від 05 квітня 2022 року у справі № 205/4477/17, в якій суд досліджував питання витребування квартири, що вибула з володіння власника на підставі підробленого документу.

У цій справі Верховний Суд зазначив: «суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що правочини відносно спірної квартири, починаючи від її незаконного відчуження ОСОБА6, є нікчемними, тому позовні вимоги ОСОБА 1, яка є належним власником спірної квартири, про її витребування, є обгрунтованими та підлягають задоволенню».

Наведене вище в сукупності свідчить про те, що Позивач є законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 та як власник, має право витребувати частину зазначеної квартири з незаконного володіння Відповідача,

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до ст. 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання в права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися "згідно із законом", воно повинно мати "легітимну мету" і бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним легітимній меті.

В даному випадку витребування спірного нерухомого майна у Відповідача буде законним, необхідним у демократичному суспільстві та переслідуватиме легітимну мету, оскільки матиме наслідком повернення майна у володіння його законного власника, тобто Позивача.

Отже, наявні усі підстави для задоволення позовної заяви та витребування із незаконного володіння Відповідача 1/2 квартири під АДРЕСА_4 на користь Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 209,212,213,214,215,218 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст..15,16, 319,321, 387,400 ЦК України, суд,-

Вирішив :

Позов задоволити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Рішення набуває законної сили відповідно до ст. 223 ч.1 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Суддя : Т.Є.Іванюта