КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року, а також апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення, -

установив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування вимог позову зазначав, що 06 вересня 2021 року між ним та відповідачем укладено Договір позики, відповідно до якого він передав, а позичальник прийняв кошти в сумі 15000 доларів США та зобов`язався повернути не пізніше 31 грудня 2022 року.

Також, 06 вересня 2021 року між ним та відповідачем укладено угоду до Договору позики від 06 вересня 2021 року.

Відповідно до Угоди фактично він прийняв рішення співпрацювати в інвестиційному Проекті «Holland Park», який полягає в побудові і продажі житлового будинку.

Жоден пункт Договору позики сторонами не було змінено, а тому він вважає Договір позики дійсним і таким, що зобов`язує відповідача повернути йому отримані ним грошові кошти у розмірі 15000 доларів США не пізніше 31 грудня 2022 року згідно умов п. 1 Договору позики.

20 липня 2023 року на адресу відповідача ним було надіслано Рекомендований лист з описом-вкладенням, у якому знаходилася вимога про надання належним чином засвідчених копій документів.

Ним отримана відповідь про виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по здійсненню інвестування у будівництво в повному обсязі, а саме, шляхом укладення відповідного документу та передачі грошових коштів Забудовнику ( ОСОБА_3 ) від імені Позикодавця в проекті «Holland Park».

На теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики.

Просив суд, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 15000 доларів США та 3% річних у розмірі 295 доларів США 89 центів, а всього 15295 доларів США 89 центів.

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення.

В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви зазначив, що насправді сторони не укладали договір позики і грошові кошти у борг йому не передавались.

Справжня воля сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені договором позики від 06 вересня 2021 року.

Договір позики від 06 вересня 2021 року фактично був гарантією того, що він належним чином виконає зобов`язання, щодо передачі грошових коштів з метою інвестиції у будівництво житлових будинку на підставі договору будівництва житлових будинків №1 від 22 вересня 2021 року.

Підтвердженням того, що він належним чином виконав свої зобов`язання є те, що він на претензію ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за Договором позики від 06 вересня 2021 року від 20 червня 2023 року та вимоги про надання належним чином засвідчених копій документів від 20 липня 2023 року, надав вичерпний перелік документів, на підтвердження того, що грошові кошти саме було передано на інвестиційний проект «Holland Park».

Вказував, що таким чином за Договором позики від 06 вересня 2021 року був прихований інший правочин, який ОСОБА_1 з ним мали намір приховати, та який містив ознаки договору доручення та не передбачав прав і обов`язків, які були б характерними для договору позики.

Просив суд, визнати договір позики від 06 вересня 2021 року та угоду до Договору позики від 06 вересня 2021 року укладеним між ОСОБА_1 та ним удаваним правочином, вчиненим з метою приховання договору доручення.

Визнати, що між ОСОБА_1 та ним фактично укладено договір доручення від 06 вересня 2021 року, щодо передання грошових коштів у розмірі 15000 дол США в інвестування проекту «Holland Park».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено повністю.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення відмовлено повністю.

Крім того, до суду першої інстанції від представника ОСОБА_2 - адвоката Кєєр О.С. надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, згідно якої вона просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60000 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - Кєєр О.С. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн.

В решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням та ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції зазначив, що у даній справі місцевий суд обом сторонам - йому та відповідачу (за первісним позовом), а також позивачу за зустрічним позовом та йому, як відповідачу, за зустрічним позовом повністю відмовив у задоволенні їхніх вимог.

Вказує, що за вказаного стану речей потрібно визнати, що надана ОСОБА_2 професійна правнича допомога жодним чином не вплинула на результат вирішення даної цивільної справи, а тому й підстави для розподілу витрат на її понесення шляхом стягнення з нього відсутні.

Просив суд, скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції зазначив, що підставою для відмови у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 стали висновки місцевого суду про те, що: 1) спірні правовідносини сторін виникли на підставі правочину, який за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи як договору позики, так і інвестиційного договору про спільну діяльність, з метою отримання прибутку; 2) порядок розрахунків визначено під відкладальною обставиною - після добудови та продажу квартири; 3) обов`язку щодо повернення коштів ще не виникло, оскільки об`єкт інвестування іще не зданий в експлуатацію.

Вказує, що він погоджується з висновками місцевого суду про те, що між сторонами даної справи укладено договір позики.

Поряд з цим, він не погоджується з висновками місцевого суду про те, що вказаний договір позики є змішаним і містить елементи інвестиційного договору про спільну діяльність (з метою отримання прибутку), а також про те, що обов`язку відповідача, щодо повернення коштів ще не виникло.

Вказує, що договір позики є самостійним правочином, на обов`язковість якого умови Угоди від 06 вересня 2021 року не впливають та не звільняють відповідача від обов`язку повернути йому позикові кошти у погоджений строк.

Між сторонами даного спору - ним та ОСОБА_2 ніколи не укладався правочин про внесення змін до Договору позики.

Натомість, за умовами Угоди до Договору позики від 06 вересня 2021 року сторони домовилися про наступне: пункт 1: «Кошти, які Позикодавець передав Позичальнику за Договором позики від 06.09.2021 р. у сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США 00 центів, Позичальник інвестує в Проект від імені Позикодавця». пункт 2: «За Позикодавцем закріплено 25 квадратних метрів в Об`єкті інвестування». пункт 3: «Після продажу Позичальником Об`єкту інвестування Сторони проводять перерахунок суми повернення коштів Позикодавцеві відповідно до ціни продажу за квадратний метр та кількості закріплених квадратних метрів за Позикодавцем».

З викладеного слідує, що вказаною Угодою не були внесені зміни до жодного пункту Договору позики.

Зазначає, що вказані правочини - Договір позики та Угода вважаються окремими, тобто самостійними один до одного правочинами, а тому умови одного із них не можуть впливати на умови та обов`язковість іншого.

Наголошує, що особисто він ніколи не мав наміру інвестувати кошти у проект «Holland Park».

Придбати нерухомість у проекті «Holland Park» виявив бажання ОСОБА_2 , який у подальшому і звернувся до нього з проханням надати кошти у позику.

Грошові кошти у проект «Holland Park» відповідач ( ОСОБА_2 ) інвестував від власного імені, а не від його імені ( ОСОБА_1 ).

Таким чином, після передання ним 15000 доларів США ОСОБА_2 за укладеним Договором позики, право власності на вказані кошти від позикодавця ( ОСОБА_1 ) перейшло до позичальника ( ОСОБА_2 ).

А тому, вже під час укладення Угоди від 06 вересня 2021 року до Договору позики, власником вказаних коштів - 15000 доларів США був ОСОБА_2 , який ніяк не міг їх інвестувати від його імені, ОСОБА_1 , та в його інтересах.

Зазначає, що висновки місцевого суду про те, що «між сторонами виникли правовідносини внаслідок вчинення правочину, який за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи як договору позики, так і інвестиційного договору про спільну діяльність, з метою отримання прибутку» є помилковими, оскільки всі наступні правочини, щодо інвестування коштів у проект «Holland Park» ОСОБА_2 укладав від власного імені.

Крім того, строк повернення коштів у відповідача за будь-яких умов настав, на що місцевий суд уваги не звернув та незаконно (за відсутності правових підстав) відмовив йому у задоволенні первісного позову.

Просив суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та ухвалити у відповідній частині нове рішення - про задоволення первісного позову.

Не погоджуючись із рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що за Договором позики від 06 вересня 2021 року був прихований інший правочин, який ОСОБА_1 з ним мали намір приховати, та який містив ознаки договору доручення та не передбачав прав і обов`язків, які були б характерними для договору позики.

Вказує, що ні позивачем, ні ним не оспорюється факт того, що Договір позики від 06 вересня 2021 року було укладено, який за своєю суттю є договором доручення, адже в той самий день 06 вересня 2021 року було укладено угоду до договору позики від 06 вересня 2021 року, яка в свою чергу змінила умови до договору позики від 06 вересня 2021 року, а саме грошові кошти, які було передано за договором позики від 06 вересня 2021 року було направлено на співпрацю в інвестиційному проекті «Holland Park».

Наголошує, що зазначені грошові кошти у розмірі 15000 дол. США передавались та інвестувались в проект від імені позикодавця ОСОБА_1 .

Зазначає, що оспорюваний договір за своїм змістом є схожим на договори позики, однак з урахуванням Угоди від 06 вересня 2021 року, якою змінено сам предмет договору від 06 вересня 2021 року за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, який вони мали при його укладенні, таким не є.

По суті оспорюваний договір від 06 вересня2021 року разом з угодою до договору від 06 вересня2021 року є договором доручення, щодо інвестування в проект, оскільки обов`язки, щодо здійснення конкретних дій, обумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону - на нього, ОСОБА_2 , без ознак сумісної діяльності, спільності вкладень, а отже є удаваним правочином, укладеним з порушенням встановленого порядку, а виконання договору змінить правовий статус майна (грошових коштів), яке було по суті передано не у борг, а на інвестування в проект «Holland Park».

Просив суд, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення та ухвалити у відповідній частині нове рішення - про задоволення зустрічних позовним вимог.

На апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року ОСОБА_2 подав відзиви, в яких просив у задоволенні зазначених вище апеляційних скарг ОСОБА_1 відмовити повністю.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав письмові пояснення, в яких просив залишити рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року в оскаржуваній частині без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 06 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено Договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв кошти в сумі 15000 доларів США та зобов?язався повернути не пізніше 31 грудня 2022 року.

Також, 06 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем укладено угоду до Договору позики від 06 вересня 2021 року, відповідно до якої позивач прийняв рішення співпрацювати в інвестиційному Проекті «Holland Park», який полягає в побудові і продажі житлового будинку.

20 липня 2023 року на адресу відповідача позивачем було надіслано Рекомендований лист з вимогою про надання належним чином засвідчених копій документів.

Позивачем отримана відповідь про виконання відповідачем прийнятого на себе зобов?язання по здійсненню інвестування у будівництво в повному обсязі, а саме, шляхом укладення відповідного документу та передачі грошових коштів Забудовнику ( ОСОБА_3 ) від імені Позикодавця в проекті «Holland Park».

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язку щодо повернення коштів у відповідача ще не виникло.

До такого висновку суд першої інстанції дійшов, взявши до уваги доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, з якого вбачається, що насправді сторони не укладали договір позики і грошові кошти у борг відповідачу не передавалися.

Справжня воля сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені договором позики від 06 вересня 2021 року.

Договір позики фактично був гарантією, що ОСОБА_2 належним чином виконає зобов`язання щодо передачі грошових коштів з метою інвестиції у будівництво житлового будинку на підставі договору будівництва житлового будинку №1 від 22 вересня 2021 року.

Відповідач на претензію про повернення грошових коштів за договором позики надав належним чином засвідчені копії документів на підтвердження передачі грошових коштів на інвестиційний проект «Holland Park».

Отже, за договором позики був прихований інший правочин, який сторони мали намір приховати, та який містив ознаки договору доручення та не передбачав прав і обов`язків, які б були характерними для договору позики.

Сторонами не оспорюється факт того, що договір позики було укладено, який за своєю суттю є договором доручення.

В той самий день, 06 вересня 2021 року було укладено угоду до договору позики, яка в свою чергу змінила умови до договору позики, а саме, грошові кошти, які були передані за договором від 09 вересня 2021 року були направлені на співпрацю в інвестиційному проекті «Holland Park», грошові кошті у розмірі 15000 доларів США передаються та інвестуються в проект від імені позикодавця - позивача по справі.

Тобто, між сторонами виникли правовідносини внаслідок вчинення правочину, який за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи як договору позики, так і інвестиційного договору про спільну діяльність, з метою отримання прибутку, і саме тому сторонами визначено порядок розрахунків за розпискою після добудови та продажу квартири, тобто під відкладальною обставиною, що не суперечить закону, і у відповідності до вимог ст.ст. 6, 627 ЦК України відповідало їх волевиявленню.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 193 ЦК України, види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2019 року (справа №369/3340/16-ц), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищезазначених норм матеріального права та практики Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову, оскільки у відповідача за первісним позовом, обов`язку щодо повернення коштів ще не виникло.

Щодо вирішення вимог за зустрічним позовом про визнання договору позики від 06 вересня 2021 року та угоди до Договору позики від 06 вересня 2021 року, що укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 удаваними правочинами, вчиненим з метою приховання договору доручення, судом було надано оцінку доводам сторін, а також доказам на підтвердження їхніх вимог та заперечень.

Як було зазначено позивачем за зустрічним позовом, сторони не укладали договір позики і грошові кошти у борг відповідачу не передавали.

Договір позики фактично був гарантією, що ОСОБА_2 належним чином виконає зобов`язання щодо передачі грошових коштів з метою інвестиції у будівництво житлового будинку на підставі договору будівництва житлового будинку №1 від 22 вересня 2021 року.

На виконання договору позики від 06 вересня 2021 року та угоди до договору від 06 вересня 2021 року відповідачем належно було виконані свої зобов`язання, а саме, інвестування грошових коштів від імені позивача в проект «Holland Park».

Підтвердженням цього є укладання Меморандуму від 22 вересня 2021 року, угоди №1 до меморандуму від 22 вересня 2021 року, за яким вказано, що відповідач діяв в інтересах позивача, договір будівництва житлових будинків №1 від 22 вересня 2021 року та додаткова угода №1 від 04 листопада 2022 року, де також вказано, що відповідач діяв в інтересах позивача.

Власноручно написана ОСОБА_3 (виконавцем за договором будівництва житлових будинків №1 від 22 вересня 2021 року) розписка, якою підтверджується отримання грошових коштів на виконання договору будівництва житлових будинків від 22 вересня 2021 року також той факт, що кінцевою метою отримання грошових коштів від позивача було інвестування в проект «Holland Park».

Оспорюваний договір за своїм змістом є схожим на договори позики, однак з урахуванням угоди від 06 вересня 2021 року, якою змінено сам предмет договору від 06 вересня 2021 року за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які сторони мали при його укладенні, такими не є.

Отже, спірний договір не є результатом волевиявлення сторін, спрямований на реальне настання правових наслідків, які не передбачені договором від 06 вересня 2021 року, тобто наявні підстави для визнання вказаного договору удаваним.

По суті оспорюваний договір разом з угодою до договору є договором доручення щодо інвестування в проект, оскільки обов`язки щодо здійснення конкретних дій, обумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону - відповідача, без ознак сумісної діяльності, спільних вкладень.

Отже, є удаваним правочином, укладеним з порушенням встановленого порядку, а виконання договору змінить правовий статус майна (грошових коштів), яке було по суті передано не у борг, а на інвестування в проект «Holland Park».

Договір позики від 06 вересня 2021 року укладено на приховання договору доручення.

На підтвердження зустрічного позову було надано копію договору позики від 06 вересня 2021 року, укладеного між сторонами; копію Угоди від 06 вересня 2021 року до Договору позики від 06 вересня 2021 року, відповідно до якої сторони прийняли рішення співпрацювати в інвестиційному Проекті «Holland Park», який полягає в побудові і продажі житлового будинку; копію Меморандуму від 22 вересня 2021 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_3 , щодо співпраці у інвестиційному проекті «Holland Park - Vita village», який полягає в побудові і продажі житлового будинку; копію Угоди №1 від 04 листопада 2022 року до меморандуму від 22 вересня 2021 року, яка укладена між відповідачем та ОСОБА_3 , про внесення змін щодо строків завершення будівництва та продажу; підтвердження дії від імені та в інтересах, зокрема, ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено обставини, що договір позики та угода до договору позики укладені між сторонами з метою приховання договору доручення, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності процесу.

Крім цього, судом відмовлено у визнанні фактичного укладення між сторонами договору доручення від 06 вересня 2021 року щодо передання грошових коштів у розмірі 15000 доларів США в інвестування проекту «Holland Park», оскільки відповідачем не доведено всі істотні умови договору, передбачені для договору доручення, що є його обов`язком відповідно до засад змагальності процесу.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду також погоджується, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно.

Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Також, згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ч. 1, 2 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1004 ЦК України, повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит.

У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Повіреному, який діє як комерційний представник (стаття 243 цього Кодексу), довірителем може бути надано право відступати в інтересах довірителя від змісту доручення без попереднього запиту про це.

Комерційний представник повинен в розумний строк повідомити довірителя про допущені відступи від його доручення, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом з тим, всупереч вимог ст. 12 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивач за зустрічним позовом не довів обставин, що договір позики та угода до договору позики укладені між сторонами з метою приховання договору доручення, а також не довів всі істотні умови договору, передбачені для договору доручення.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів.

Щодо оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року, слід зазначити наступне.

Так, після ухвалення судом 17 квітня 2024 року рішення про відмову у задоволення первісного та зустрічного позовів, 25 квітня 2024 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - Кєєр О.С. про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60000 грн.

Частково задовольняючи вказану заяву та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що заявлений обсяг виконаної роботи у більшому розмірі, не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності в частині розміру гонорару.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За правилами ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

За змістом ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною відповідача виконано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо подання доказів на підтвердження розміру витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З наданих заявником до матеріалів справи доказів, вбачається, що вартість витрат на професійну правничу допомогу позивач підтверджує договором №567-01/02/2023 про надання правової допомоги від 01 лютого 2023 року, додатковою угодою №1 від 09 жовтня 2023 року до договору №567-01/02/2023 про надання правової допомоги від 01 лютого 2023 року, актом №1 приймання-передачу наданих послуг від 18 квітня 2024 року до договору №567-01/02/2023 про надання правової допомоги від 01 лютого 2023 року, рахунком на оплату №58 від 11 березня 2024 року на суму 22581 грн, платіжною інструкцією від 11 березня 2024 року на суму 22581 грн, платіжною інструкцією від 27 жовтня 2023 року на суму 46450 грн.

Разом з тим, врахувавши вищезазначені норми матеріального права, практику ЄСПЛ, суд першої інстанції з урахуванням засад розумності та справедливості, прийшов до вірного висновку не присуджувати всю суму витрат на правничу допомогу, обмежившись розміром 30000 грн., що на думку колегії суддів є вірним та відповідає обсягу виконаних адвокатом робіт.

Відтак, підсумовуючи все вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність залишити без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року залишити без змін, як такі, що ухвалені з дотриманням як норм матеріального так і норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба