Справа №567/1573/24
Провадження №2/567/527/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

представника позивачки - адвоката Божко Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням звернулася ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 та зазначає, що у даному житловому будинку є зареєстрованим за місцем проживання ОСОБА_2 , який є її братом та проживав там до 2002 року, а в подальшому виїхав до рф, де отримав російське громадянство.

Вказує, що фактичне місце проживання ОСОБА_2 їй невідоме, зв`язку з останнім вона не має, лише декілька разів з ним спілкувалася в телефонному режимі, однак номери телефонів були прихованими або не ідентифікованими.

Вказує, що відповідач з 2002 року не проживає за адресою реєстрації місця проживання, не здійснює за ним догляд та не бере участі в оплаті витрат за житлово-комунальні послуги, особисті речі та майно ОСОБА_2 за місцем реєстрації відсутні. Зазначає, що у 2002 році ОСОБА_2 добровільно виїхав з будинку, забравши всі свої речі, жодного примусу вона та її батьки з цього приводу не чинили.

Посилаючись на те, що реєстрація відповідача у належному їй будинку порушує її законне право користування будинком, оскільки вона несе додаткові витрати щодо нарахування комунальних платежів та його реєстрація впливає на оформлення субсидії, оскільки в будинку проживають її батьки, які є пенсіонерами та мають право на житлово-комунальну субсидію.

Вказуючи про те, що факт реєстрації відповідача у належному їй житловому будинку створює перешкоди в користуванні майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 02.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення представника позивачки, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснила, що для її довірительки ОСОБА_1 на праві власності належить будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 та вказує, що у даному будинку є зареєстрованим брат позивачки ОСОБА_2 , який з 2002 року там не проживає.

Пояснила, що відповідач у 2002 році виїхав до рф, де отримав російське громадянство.

Зазначила, що фактичне місце проживання ОСОБА_2 невідоме, зв`язку з останнім позивачка та її батьки не мають. Пояснила, що лише декілька разів з позивачка спілкувалася з відповідачем в телефонному режимі та пропонувала для нього добровільно знятися з реєстраційного обліку в належному їй будинку, однак відповідач відмовлявся приїхати в Україну та неодноразово наголошував, щоб вона вирішувала вказане питання в судовому порядку. Зазначила, що вказані телефонні дзвінки були здійсненні з прихованих або неідентифікованих номерів.

Вказує, що відповідач з 2002 року не проживає за адресою реєстрації місця проживання, не здійснює за ним догляд та не бере участі в оплаті витрат за житлово-комунальні послуги, особисті речі та майно ОСОБА_2 за місцем його реєстрації відсутні.

Зазначає, що ОСОБА_2 добровільно виїхав з будинку, забравши всі свої речі, жодного примусу позивачка та її батьки з цього приводу не чинили.

Вказує, що реєстрація відповідача у належному будинку порушує законне право позивачки на користування будинком, оскільки вона несе додаткові витрати щодо нарахування комунальних платежів та реєстрація ОСОБА_2 впливає на оформлення субсидії, оскільки в будинку проживають їхні батьки, які є пенсіонерами та мають право на житлово-комунальну субсидію.

Зазначаючи про те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації його місця проживання у належному позивачці житловому приміщенні створює для неї, як власника, незручності, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в АДРЕСА_1 та є сусідкою позивачки. Зазначила, що її син товаришував з ОСОБА_2 , який на даний час в с.Грозів не проживає. Зазначила, що востаннє ОСОБА_2 бачила приблизно у 1998 році. Пояснила, що підтримує зв`язок з ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , та буває у них вдома, однак речей ОСОБА_2 там не бачила. Зазначила, що ОСОБА_2 проживає в рф, де раніше працював на будівництві виконробом та її син ОСОБА_5 їздив до нього.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що він є сусідом ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та проживає від них через хату. Вказав, що сина сусідів - ОСОБА_2 він востаннє бачив ще до 2014 року, тоді він з ним спілкувався та той повідомив його, що постійно проживає в рф та раніше працював на будівництві.

Зазначив, що ОСОБА_2 є рідним братом позивачки.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо про те, що ОСОБА_2 , який є рідним братом позивачки, до одруження проживав разом з батьками та сестрою. Вказав, що ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 не проживає протягом 15-20 років, а останніх 10 років в с.Грозів навіть не з`являвся. Крім того вказав, що з 2022 року він є старостою села Грозів та ОСОБА_2 з заявами про те, що йому чиняться перешкоди в користування житловим будинком не звертався.

Зазначив, що ОСОБА_2 проживає в рф.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Згідно договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 06.07.2024, ОСОБА_10 подарував своїй дочці ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, на підставі договору дарування від 06.07.2024 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 .

З витягу №481 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16.08.2024 вбачається, що у житловому будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 .

З акту перевірки житлових умов заявника від 21.08.2024 вбачається, що ОСОБА_2 в житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 зареєстрований, але понад 20 років не проживає, в будинку відсутні його речі, в обробітку земельної ділянки батькам не допомагає.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим за місцем проживання в будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який на даний час на праві власності належить позивачці.

Також судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Острозької міської ради Рівненської області не реєструвався.

ОСОБА_2 не проживає у даному будинку більше двадцяти років.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач хоч і є братом власника будинку, однак у належному їй будинку не проживає та не веде спільне господарство.

В судовому засіданні з наданих суду доказів встановлено, що відповідач протягом 20 років в будинковолодінні, що належить ОСОБА_1 не проживає без поважних причин.

Факт не проживання ОСОБА_2 більше року в будинковолодінні, що належить позивачці, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Доказів поважності причин не проживання в даному будинковолодінні протягом тривалого часу відповідачем не надано.

З врахуванням викладеного, оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у житловому будинку, належному позивачці без поважних причин протягом тривалого часу, внаслідок чого втратив право користування цим житлом.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачкою, як власником житла, з приводу користування житловим будинком, який знаходиться в АДРЕСА_1 на даний час, відповідачем суду не надано.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в належному позивачці будинку більше двадцяти років, договору на користування житлом з власником будинку не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування житловим приміщенням не встановлено.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивачки, як власника житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивачки.

Керуючись ст.5, 12, 13, 211, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком, який розташований в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Повний текст рішення складено 18.12.2024.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.