Номер провадження 6/754/752/24
Справа № 754/6885/24
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2024 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Панченко О.М.

при секретарі - Сарнавському М.О.

за участі заявника - ОСОБА_1

представника заявника - Сулиги С.О.

заінтересованої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ Деснянського районного суду м. Києва від 17.05.2024 року у справі № 754/6885/24 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей.

Заяву мотивовано тим, що на момент звернення матері до cуду із заявою про видачу судового наказу остання не надала інформацію про наявність домовленості щодо утримання дітей в добровільному порядку. Крім того, у відповідності до усної домовленості заявник сплачував добровільно аліменти на користь дітей починаючи з 2022 року по червень 2024 року. Крім того ОСОБА_2 приховала від суду той факт, що діти певний час проживали у бабусі з дідусем по татовій лінії у АДРЕСА_1 . Син ОСОБА_3 перебував в будинку дідуся з 18.03.2024 року по 11.05.2024 року та з 08.06.2024 року по 07.09.2024 року. Донька ОСОБА_4 перебувала у будинку дідуся з 24.03.2024 року по 31.03.2024 року та з 08.06.2024 року по 12.08.2024 року після чого з 15.08.2024 року по 28.08.2024 року перебувала на відпочинку у дитячому таборі. У цей період часу ОСОБА_1 виконував обов`язок по утриманню дітей та направляв своїм батькам, бабусі та дідусю дітей кошти. Тому ОСОБА_1 вважає, що судовий наказ виданий у 2024 році необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, оскільки обов`язок боржника відсутній у зв`язку з його добровільним виконанням боржником та із зазначених заявником причин.

В судове засідання з`явилися заявник та його представник, які підтримали вимоги заяви із заявлених в ній підстав, просили суд її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні подала до суду свої письмові пояснення разом із доказами та заперечувала проти задоволення заяви. Пояснила, що боржник дітям допомагає, але не в значній кількості і не регулярно, а саме починаючи з березня 2024 року, коли він зовсім відмовився платити аліменти, аргументуючи це тим, що він місяць був з дітьми, хоча це також не відповідає дійсності. Батько був з дітьми 10 днів відпустки, потім діти були з нею. За квітень, травень 2024 року ОСОБА_1 було сплачено по 7000 грн., що зовсім не відповідає 1/3 частини від заробітку, на яку вони домовлялися усно. Після чого нею було прийнято рішення узаконити виплату аліментів шляхом подачі заяви про стягнення аліментів, а саме 14.05.2024 року, оскільки ОСОБА_1 сам порадив їй звернутися до суду, якщо її щось не влаштовує. Діти постійно проживають з нею та перебувають на її утриманні, щодо посилань ОСОБА_1 про те, що діти були у його батьків і він їх утримував, то це були періоди шкільних канікул, коли діти приїздили до діда та баби за їх же ініціативою, без жодних заперечень з її боку. Вважає, що подана заявником заява не є обгрунтованою та підставною, а тому не підлягає до задоволення.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина 3 ст. 432 ЦПК України передбачає, що суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви.

Статтею 173 ЦПК України визначено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, в порядку визначеному ст. 432 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст.160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Судом встановлено, що сторони 20.01.2015 року уклали шлюб, який розірвано рішенням суду від 23.03.2023 року; від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17.05.2024 року Деснянським районним судом м. Києва було видано судовий наказ на підставі заяви ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14.05.2024 року і до повноліття дітей.

Підставою для подання заяви про видачу судового наказу було те, що із боржником разом не проживають, добровільно батько дітям допомагає, але не в значній сумі і не регулярно, діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні.

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають за адресою: АДРЕСА_2 разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Однією із засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є верховенство права.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Так, Європейська комісія "За демократію через право" (Венеціанська комісія) на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року у Доповіді "Верховенство права" вказала, що основними критеріями розуміння верховенства права є, зокрема: доступність закону (законмає бути зрозумілим, чітким та передбачуваним); питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; рівність перед законом; влада має здійснюватися у правомірний, справедливий та розумний спосіб; елементами верховенства права є: законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права; юридична визначеність; заборона свавілля; рівність перед законом.

Європейський суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону: по-перше, закон повинен бути доступним особі, по-друге, він має бути передбачуваним, по-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права.

Окрім цього, практикою ЄСПЛ визначено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд може застосовувати закон, що регулює подібні правовідносини, а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вбачається, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом п. п. 4, 5 ч. 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

При цьому, словосполучення "або з інших причин" стосується саме відсутності (припинення) обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Згідно статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина.

Аналіз вказаної норми СК України свідчить, що право на звернення до суду із вимогами про стягнення аліментів належить лише особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною стягувачки надано суду докази фактичного проживання дітей із матір`ю, сторона боржника цього факту фактично не спростовує, відомостей щодо проживання дітей разом із батьком у згаданий період не надає.

Крім того згідно з наданого суду розрахунку заборгованості, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 по аліментам, які стягуються за судовим наказом станом на 11.12.2024 року складає 68 690 грн. 45 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Суд також бере до уваги, що за змістом ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Разом з тим, за обставинами даної справи, діти постійно проживають з матір`ю, перебувають на її утриманні, батько допомагає дітям, але не у достатній мірі.

Проживання дітей разом із матір`ю ОСОБА_2 , утримання нею своїх дітей, забезпечення їх належним житлом, піклування про їх освіту та здоров`я в силу закону, а саме статтей 180, 181 СК України, не виключає наявність у батька обов`язку сплачувати на користь стягувача (матері) аліменти на утримання дітей.

Посилання заявника в судовому засіданні на те, що певний період часу, а саме у 2024 році діти проживали у його батьків і він їх матеріально утримував не звільняє батька від обов`язку від сплати аліментів на утримання своїх дітей, крім того, як було з`ясовано при розгляді даної заяви, коли діти перебували у його батьків, то це були періоди шкільних канікул, а діти приїздили до діда та баби за їх же ініціативою, без жодних заперечень з боку матері та за бажанням самих дітей.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 також не заперечував того факту, що сам запропонував колишній дружині ОСОБА_2 подавати до суду заяву про стягнення аліментів на дітей, якщо її не влаштовує той розмір, який він сплачує на їх утримання, чим скористалася ОСОБА_2 подавши 15.05.2024 року заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що у ОСОБА_1 наявний обов`язок сплачувати аліменти на утримання дітей у відповідності до положень статті 432 ЦПК України, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст. ст. 160, 173, 352-354, 432 ЦПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О.М. Панченко