Провадження № 2/947/3340/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника позивача адвоката Желдакова Я.І.

представника відповідача ДБР України Олійника А.Д.

представника відповідача офісу Генерального прокурора Кащенко В.А.

розглянувши за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, Офісу генерального прокурора, Державного Бюро розслідувань про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси 18.04.2024 надійшла позовна заява, подана в інтересах ОСОБА_1 її представником адвокатом Желдаковим Я.І., про стягнення з Державного бюджету України відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 133 549,45 грн. та моральної шкоди у розмірі 150 000 грн., а також судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн та витрат пов`язаних із залученням експерта у розмірі 25 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 16.08.2023 ,під час проведення обшуку у квартирі позивача, слідчім Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань було вилучення належні їй 101 300 доларів США та 6800 євро, яки незаконно, без правових підстав , не повертались позивачу з моменту відмови слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва у задоволені клопотання про арешт вказаного тимчасово вилученого майна 14 серпня 2023 року і до фактичного повернення грошей 22 лютого 2024 року.

За змістом позовних вимог та пояснень наданих у судовому засіданні, вказаними діями/бездіяльністю як слідчого ДБР так і працівників прокуратури яки здійснювали процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, позивачу була завдана матеріальна шкода у вигляді витрат, у розмірі 105 880 грн, на правничу допомогу задля здійснення правових дій направлених на повернення грошей і витрат пов`язаних із відвідуванням чисельних судових засідань та зустріч з адвокатами у вигляді вартості витраченого пального у сумі 21 300,05 грн і необхідністю знімати номера у готелях міста Києва для відвідування судових засідань у сумі 6369,40 грн., а також моральна шкода, розмір якої було визначено з урахуванням висновку психологічної експертизи проведеної на замовлення позивачці, яка пов`язана із зміною звичайного образу життя так як позивачці було необхідно звертатись за правовою допомогою і постійно відвідувати органи досудового розслідування та суд, а крім того фактом постійного знаходження у стресовому стані пов`язаному із незаконними діями співробітників правоохоронних органів яки порушували її права на вільне володіння та користування власними коштами.

Від представника Державної казначейської служби України 09.05.2024 подано письмовий відзив в якому містяться заперечення проти задоволення позову пов`язані із помилковим, на думку представника, залученням Казначейства як співвідповідача, необґрунтованістю розміру моральної шкоди та розміру матеріальної шкоди.

Від Офісу Генерального прокурора 17.05.2024 надано письмовий відзив, який було підтримано представником у судовому засіданні, щодо заперечень проти задоволення позову з мотивів безпідставності вимог до офісу Генерального прокурора співробітники якого не надавали вказівок на збереження тимчасово вилученого майна після того як було відмовлено слідчим суддею у його арешті, не зберігали самі вказані гроші та будь-яким іншим шляхом не забороняли слідчому виконувати його процесуальні функції щодо речових доказів та тимчасово вилученого майна а крім того вважають необґрунтованими вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Від представника ДБР 20.05.2024 було подано письмовий відзив , який було підтримано у судовому засіданні, про заперечення проти задоволення позову з мотивів неправильно обраного способу захисту порушеного права позивачем так як судові витрати понесені при розгляді інших справ не можуть вважатись матеріальної шкодою згідно усталеної практики Верховного Суду, не обґрунтованістю стягнення моральної шкоди у визначеному розмірі та не доведеністю самого факту порушення прав позивачці так як грошові кошти були вилучені слідчим згідно протоколу обшуку з легітимних підстав ( право на обшук отримано у слідчого судді) та зразу після отримання копії ухвали слідчого судді про відмову у задоволені клопотання прокурора про арешт вказаних грошей як речових доказів та проведення відносно них експертного дослідження про те що вказані гроші не є фальшивими, вони були повернуті слідчим представнику позивачки.

Як встановлено судом Управлінням з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001058 від 19.12.2022 за підозрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі № 757/35427/23-к було частково задоволено клопотання про проведення обшуку та надано дозвіл стороні обвинувачення на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою відшукання й вилучення речей, документів, відомостей щодо одержання неправомірної вигоди за залучення суб`єктів господарювання до договорів про сумісну діяльність на виробництвах, реалізацію необлікованих активів в установах, підприємствах південного регіону.

На виконання вказаної ухвали, слідчим 24 серпня 2023 року проведено обшук за

адресою: АДРЕСА_2 .

За результатами проведеного обшуку 24.08.2023 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного міста Києва, старшим слідчим в ОВС першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань В. Шаманіним вилучено ряд речей та документів та зокрема грошові кошти, в сумі 101 300 доларів США та 6800 євро, які належать ОСОБА_1 .

Вказані кошти були добровільно пред`явлені ОСОБА_1 слідчому та одночасно надані письмові зауваження проти вилучення грошей та докази походження таких коштів для огляду.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у справі №757/38910/23-к від 14.09.2023 відмовлено прокурору Офісу Генерального прокурора Абдуллаєву Е.Б. у задоволенні його клопотання про арешт вказаного тимчасово вилученого майна, а саме грошових коштів в сумі 101 300 доларів США та 6 800 євро, які належать ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора, слідчий суддя зазначив в ухвалі, що прокурор не надав будь-яких належних доказів набуття ОСОБА_1 вилучених коштів кримінально-протиправним шляхом. У той же час, слідчий суддя вказує, що у власника вилученого майна - ОСОБА_1 , відсутній процесуальний статус, з яким закон пов`язує можливість накладення арешту на майно а надані під час обшуку слідчому документи підтверджують легітимність отримання вказаних грошей у власність.

Прокурор Офісу Генерального прокурора Абдуллаєв Е.Б. звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді від 14.09.2023, у задоволенні якої колегія суддів Київського апеляційного суду також відмовила 16 жовтня 2023.

25.10.2023 прокурор Офісу Генерального прокурора Власов Д.А. у тому ж самому кримінальному провадженні № 0001058, вдруге звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна - тимчасового вилучених 24.08.2023 грошових коштів в розмірі 101 300 доларів США та 6 800 євро.

03.11.2023 за результатом розгляду вказаного клопотання слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва у справі №757/48046/23-к вдруге відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора про арешт зазначеного майна та зазначено про негайне повернення майна ОСОБА_1 .

Також, слідчим суддею в ухвалі від 03.11.2023 вказано, що прокурором не підтверджено та не доведено, що дане майно містить відомості, які можуть слугувати доказами у розслідуваному кримінальному провадженні або мають відношення до нього та необхідності у застосуванні заходу забезпечення як арешт майна. Також прокурором не доведено тієї обставини, що дане майно, на яке необхідно накласти арешт, може бути речовим доказом, або підлягає спеціальній конфіскації, або завдано шкоду, яка підлягає відшкодуванню, або підлягає конфіскації майна, як виду покарання, в рамках кримінального провадження № 0001058 від 19.12.2022.

До того ж, слідчий суддя звернув увагу, що питання про накладення арешту на грошові кошти вже вирішувалось слідчим суддею, а саме ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14.09.2023 було відмовлено в задоволені клопотання та Київським апеляційним судом дану ухвалу було залишено в силі.

Печерськім районним судом міста Києва від 21 листопада 2023 року у справі №757/52629/23-к розглядалось клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора Романенка В.В. подано втретє про арешт майна в рамках одного кримінального провадження № 0001058, та ухвалою суду клопотання було залишено без задоволення.

Слідчим суддею в ухвалі від 21.11.2023 зазначено наступне: «Крім того, має місце неодноразового звернення органу досудового розслідування до суду із клопотанням про арешт даних грошових коштів, а саме ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.09.2023 відмовлено в задоволені клопотання про арешт майна вилученого під час проведення обшуку, та в подальшому апеляційним судом залишено дане рішення без змін. Окрім того Окрім того, ухвалою Печорського районного суду м. Києва від 20.10.2023 задоволено скаргу адвоката Галайби М.В. та зобов`язано орган досудового розслідування повернути ОСОБА_1 вилучені грошові кошти. Окрім цього, 03.11.2023 слідчим суддею відмовлено в задоволені клопотання прокурора про арешт майна грошових коштів. При цьому, слідчий суддя вбачає знаки зловживання правом звернення до суду із клопотанням про арешт майна, незважаючи на неодноразову відмову в задоволенні такого арешту. Поряд з цим, у разі гіпотетичного задоволення даного клопотання, арешт майна буде легалізувати необґрунтоване утримання органом досудового розслідування вилучених грошових коштів у сторони обвинувачення»

Крім того, у зв`язку з неповернення вилучених коштів, після відмови у задоволенні першого клопотання про арешт вказаного тимчасово вилученого майна, а саме грошових коштів в сумі 101 300 доларів США та 6 800 євро, адвокат Галайба М.В., в інтересах ОСОБА_1 , 18.09.2023 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, що здійснюють досудову розслідування у кримінальному провадженні № 0001058, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20.10.2023 по справі № 757/41461/23-к скаргу адвоката Галайби Мирослави Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001058 від 19.12.2022, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна було задоволено. Зобов`язано уповноважених осіб Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, що здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001058 від 19.12.2022, повернути ОСОБА_1 або її представнику, тимчасово вилучене майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: грошові кошти в розмірі 101 300 доларів США та 6800 євро набуті ОСОБА_1 та які є її особистою власністю.

Також предметом дослідження у даної справі є клопотання адвокатського об`єднання «ДСА ГРУП» про повернення тимчасово вилученого майна, які подані: - 14.09.2023 за №17/5-1994-23 слідчому Головного слідчого управління ДБР; - 14.09.2023 №17/5-1005-23 подану до Офісу Генерального прокурора; - 16.10.2023 № 17/5-1145-23 подану слідчому ГСУ ДБР; - 18.10.2023 №31/1/3-51860-22 подану до Офісу Генерального прокурора; - 20.10.2023 №17/5-1172-23 подану слідчому ГСУ ДБР; - 03.11.2023 №17/5-1215_23 подану Слідчому ГСУ ДБР; - 01.11.2023 №17/5-1216-23 подану до Офісу Генерального прокурора; - 21.11.2023 №17/5-1290-23 подану слідчому ГСУ ДБР; - 24.11.2023 № 17/5-1305-23 подану слідчому ГСУ ДБР; - 27.11.2023 №17/5-1312-23 подану слідчому ГСУ ДБР; - 01.12.2023 №17/5-1359-23 подану до Офісу Генерального прокурора; - 21.12.2023 №17/5-1455-23 подану слідчому ГСУ ДБР .

На кожне звернення адвокату надавались різні відповіді, а у відповіді на звернення від 21..11.2023 №17/5-1290-23 старший слідчий в особливо важливих справах ГСУ ДБР повідомив що у кримінальному провадженні № 0001058 від 19.12.2022 з метою установлення відповідності вилучених під час обшуку купюр банкнотам США що знаходяться в офіційному обігу, встановлення можливого факту їх недійсності, призначено судову-технічну експертизу документів ( грошових коштів )після проведення якої слідчим буде вжиті заходи для виконання ухвали слідчого судді та їх повернення.

Протоколом про повернення вилученого майна 22 лютого 2024 року вилучені згідно протоколу обшуку від 24.08.2023 грошові кошти в розмірі 101 300 доларів США та 6 800 євро повернуті представнику ОСОБА_1 .

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із стягненням матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування прокуратури і суду врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ) а також Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової ( матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у відповідності до вимог ст.22 ЦК України

Згідно положень частини другої зазначеної статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі ( ч.3 ст. 22 ЦК України).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями частин першої, другої, шостої та сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ( далі ЗУ № 266/94-ВР )

Згідно усталеної практики Верховного Суду судові витрати понесені під час розгляду справи не є збитками , які підлягають відшкодуванню у відповідності до загальних вимог Цивільного кодексу України.

Так, у постанові Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі N 910/12945/19 визначено, що за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

4.14. Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 у справі N 6-3261св08, від 27.01.2010 у справі N 6-11633св09, від 03.02.2010 у справі N 6-15773св09.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.04.2020 у справі N 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством (пункт 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі N 462/6473/16-ц за провадженням N 14-400 цс 18, пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі N 688/2479/16-ц за провадженням N 14-447цс19, пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі N 489/5045/18 за провадженням N 14-191 цс 19).

Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку.

Заявлена позивачем матеріальна шкода, визначена як судові витрати понесені під час розгляду чисельних судових засідань по розгляду клопотання прокурора про арешт вилученого майна ( грошових коштів яки належать позивачці) , по оскарженню незаконної бездіяльності слідчих по не поверненню вказаних грошових коштів після відмови у арешті даного майна , які складються із витрат на правничу правову допомогу, та витрат на відвідування судових засідань ( витрати на пальне та проживання).

У відповідності до вимог ч.9 ст. 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Частина шоста статті дев`ятої Кримінального процесуального Кодексу України ( КПК України) у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Частиною першою статті сьомої КПУ України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: 1) верховенство права; 2) законність; 3) рівність перед законом і судом; 4) повага до людської гідності; 5) забезпечення права на свободу та особисту недоторканність; 6) недоторканність житла чи іншого володіння особи; 7) таємниця спілкування; 8) невтручання у приватне життя; 9) недоторканність права власності; 10) презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; 11) свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї; 12) заборона двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення; 13) забезпечення права на захист; 14) доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень; 15) змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 16) безпосередність дослідження показань, речей і документів; 17) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності; 18) публічність; 19) диспозитивність; 20) гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами; 21) розумність строків; 22) мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Статтею 64-2 КПК України врегульовані права та обов`язки третіх осіб , щодо майна якої вирішується питання про арешт .

Права та обов`язки третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна ( частина друга цієї статті).

Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом ( ч.3 ).

Згідно положення ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати у кримінальному процесі складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Законом України № 266/94-ВР визначено наступне:

Ч.1 ст. 1 Закону визначено,що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема,: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів ( ч.1-1 ст.2 ).

Згідно ч.3,4 ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Таким чином суд з урахуванням що згідно загальних положень про відшкодування шкоди у цивільному праві та усталеною практикою Верховного Суду судові витрати , які визначаються відповідним ( у тому числі не цивільним ) процесом, не відносяться до поняття збитків та не можуть бути стягнуті у порядку цивільного судочинства як відшкодування шкоди.

Водночас діючим кримінальним процесом та Законом України № 266/94-ВР, визначений механізм стягнення судових витрат пов`язаних із витратами на правничу правову допомогу та пов`язаних з прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження.

При цьому суд критично ставиться до тверджень представника позивача що вимоги Закону стосуються лише відшкодування витрат учасників процесу до яких не відноситься позивач, так як ст. 64-2 КПК України врегульовані права та обов`язки третіх осіб , щодо майна якої вирішується питання про арешт, які під час вирішення питань стосовно належного їм майна отримують права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку що заявлені позивачем вимоги стосовно стягнення у вигляді майнової шкоди витрат понесених підчас розгляду у рамках кримінального провадження питання арешту належного їй майна, не є ефективним способом захисту порушеного права , так як питання відшкодування відповідних витрат врегульовані спеціальним Законом а підстави застосування вказаного закону самим КПК України.

Питання ефективності обраного способу було предметом дослідження судом у даної справи але сторона позивача наполягала на саме такому способу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

При цьому обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права має призводити до відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).

Що стосується стягнення моральної шкоди, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом ( ч.1 ст. 167 КПК України).

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду ( ч.2 ст. 168 КПК України).

Тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна ( ст. 169 КПК України).

Кримінальним процесуальним Кодексом України визначено, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано протягом 48 годин після вилучення, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено (частина 5 статті 171 КПК).

Крім цього, клопотання про арешт майна розглядається судом не пізніше двох днів з дня його надходження (частина 1 статті 172 КПК).

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу ( ч.1 ст. 173 КПК України).

Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна ( ч.3 ст. 173 КПК України).

Таким чином законодавець чітко визначив питання повернення тимчасово вилученого майна ( у даному випадку грошових коштів) , відносно яких повинно бути протягом 48 годин після вилучення подано клопотання про арешт ( або повернуто) , протягом двох днів після надходження клопотання до суду розглянуто судом і у випадку відмови у арешті негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Законодавець не передбачив можливість продовження вказаного терміну на час повторного звернення із клопотаннями про арешт або проведення будь-яких процесуальних дій стосовно вказаного майна ( призначення експертиз тощо).

При цьому слідчий який здійснив вилучення майна несе відповідальність за його збереження тобто є процесуальною особою , яка прямо зацікавлена у належним дотриманні порядку і строків перебування тимчасово вилученого майна на його збереженні.

Нехтуючи своїм обов`язком, розуміючи сплив терміну на розгляд клопотання про арешт майна та отримавши заяви представників особи у якої майно було вилучено замість найскорішого повернення майна або здійснення дій по поверненню майна ( звернення до прокурорів яки подавали клопотання або до суду який розглядав клопотання ) без правових підстав продовжував зберігати тимчасово вилучене майно а у подальшому без будь-якої правової підстави вирішив призначити по вказаному майну експертне дослідження, при цьому будь яке обґрунтування такого дослідження не сприятливим при вилученні майно було опечатано у конверти і повинно було бути повернути при особі у якої майно вилучено ( або представника ) шляхом розпечатування вказаного конверта. Крім того жодних доказів наявності іншого кримінального провадження щодо можливості фальсифікації вказаних грошей до суду не надавалось що також свідчить про необґрунтованість призначення експертизи.

В свою чергу прокурор, який здійснює процесуальне керівництво слідством по конкретному кримінальному провадження , повинен негайно повідомити слідчого про наслідки розгляду клопотання за для недопустимості порушення прав особи у якої вказане майно було тимчасово вилучене.

У даному випадку всі дії прокурорів Офісу Генерального прокурора, яки були достеменно обізнані про наслідки розгляду клопотання про арешт тимчасово вилученого майна , всупереч діючого законодавства, тобто незаконно ( про що зазначене у постановах слідчих суддів) повторно і в трете звертались із тотожними клопотаннями замість контролю за поверненням тимчасово вилученого майна.

Все наведене свідчить про системність порушення права особи на мірне володіння її майном протягом тривалого часу ( з моменту відмови у задоволенні у арешті тимчасово вилученого майна і до моменту її фактичного повернення).

Зазначені обставини надають змогу суду визначити такі дії як безумовне заподіяння особі, у якої було вилучено майно і незаконно, без достатніх правових підстав , не поверталось тривалий час, моральної шкоди.

При розгляді даної справи судом враховуються, серед іншого, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

З аналізу статей 23, 1174 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17 та інших.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

. У постанові ОП КЦС ВС від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Згідно висновку №13/24 лабораторії психологічних досліджень та експертиз «Психологіка» ФОП ОСОБА_3 від 05 травня 2024 року психологом, судовим експертом 1 класу О.П. Савостіним зроблені висновки того, що для ОСОБА_1 ситуація, що пов`язана із вилученням та безпідставним отриманням її грошових коштів слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань була психотравмуючою та завдані страждання ( моральна шкода). Попередні орієнтований розмір грошового еквіваленту моральних страждань, на думку експерта-психолога, відповідає заявленим вимогам та складає 200 000 грн.

Згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості. Постанова ВП ВС від 09.11.2022 у справі № 372/1652/18

У даному випадку суд при оцінки висновку експерта-психолога приймає до уваги його висновок щодо самого факту заподіяння моральної шкоди але відноситься до визначення розміру завданої шкоди критично , у сукупності із всіма встановленими обставинами.

Суд надаючи оцінку та встановлюючи розмір моральної шкоди вважає, що пояснення самої позивачці про те що завдана моральна шкода стосувалась неможливості використання вказаних грошей не знайшла підтвердження належними та допустимими доказами ( про намагання придбати житло матері або важкий матеріальний стан у цей час).

Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивачки та негативні наслідки, які для неї настали у зв`язку із порушенням її прав, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку що враховуючи вказані критерії необхідне стягнути з Держави на користь позивачки 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц дійшла висновку про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові не відступила від висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКС України та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКС України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України ( , місце знаходження: 01601, м. Київ, вул Бастіонна, буд. 6 ) Офісу генерального прокурора ( , місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул Різницька, буд. 13/15), Державного Бюро розслідувань ( , місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул Мирного Панаса, буд 28 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 20 000 ( двадцять тисяч ) гривень.

У задоволені позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено16.12.24.

Суддя В. О. Луняченко