Справа № 335/69/24
Провадження № 2/0203/1641/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Губорєвої Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 01.02.2018 року був прийнятий на посаду помічника машиніста тепловоза у виробничому підрозділі «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». 10.08.2021 року був переведений на посаду машиніста тепловоза у зазначеному виробничому підрозділі. Згідно наказу №294/ос від 14.12.2021 року його з 15.12.2021 року було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 (форма №028-1/О). Підставою наказу зазначено ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153, п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236, лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 29.11.2021 року №18. Посилаючись на незаконність наказу про відсторонення позивач зазначив, що як машиніст тепловоза не має жодного відношення до осіб, зазначених в постанові КМУ від 09.12.2020 року №1236 та наказі МОЗ від 04.10.2021 року №2153. Також зазначив, що відстороненням від роботи відповідач порушив його право на працю, гарантоване ст.43 Конституції України та КЗпП України, прийняв таке рішення всупереч ст.ст.1,12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»; поклав на нього обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові. Вакцинація від COVID-19 не включена до календаря щеплень ні як обов`язкові, ні як обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї хвороби за епідемічними показаннями. При прийняття рішення про відсторонення відповідач не отримав письмове підтвердження від лікаря про відому працівника від обов`язкового профілактичного щеплення чи акта, складеного у присутності свідків, у разі відмови дати такого підтвердження. Крім того, вимога надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання, є порушенням права на конфіденційність та повагу до приватного життя. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 14.12.2021 року №294/ос про відсторонення від роботи, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2021 року по 24.02.2022 року включно в розмірі 51907 грн. 66 коп., моральну шкоду в сумі 30000 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування заперечень посилався на те, що як зазначив сам позивач 08.12.2021 року він особисто власним підписом підтвердив факт ознайомлення із рішенням АТ «Укрзалізниця» №18 від 29.11.2021 року про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. В зв`язку із відсутності доказів щеплення та висновку лікаря щодо наявності протипоказань, наказом від 14.12.2021 року №294/ос позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. В подальшому дію наказу було призупинено та позивача допущено до роботи з 01.03.2022 року. Відсторонення позивача від роботи грунтувалось на вимогах закону та у передбачений ним спосіб. У відповідача була відсутня можливість надання позивачу дистанційної роботи у зв`язку із специфікою трудових відносин та враховуючи, що характер роботи не виключав велику кількість соціальних контактів працівника на робочому місці, тому існувала об`єктивна необхідність його вакцинації. В зв`язку із законністю відсторонення вважав безпідставними і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Також представник відповідача посилався на пропуск позивачем встановленого ст.233 КЗпП України строку для звернення до суду, непідсудність справи Кіровському районному суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23.02.2024 року цивільну справу було передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28.03.2024 року справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Під час розгляду справи позивач та його представник підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у поданому відзиві та письмових поясненнях.

Заслухавши учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд враховує наступне.

В своєму відзиві та поясненнях представник відповідача посилався на непідсудність справи Кіровському районному суду м.Дніпропетровська, не визначення відповідачем належного відповідача у справі, , а також відсутність підстав для відкриття провадження з огляду на пред`явлення позивачем раніше аналогічного позову, що перебуває в провадженні Пологівського районного суду Запорізької області.

В цій частині суд враховує, що дійсно раніше позивач звернувся з аналогічним позовом до Пологівського районного суду Запорізької області, ухвалою якого від 19.01.2022 року було відкрито провадження по справі №324/70/22.

Згідно даних ЄДРСР відомостей щодо прийняття інших процесульних рішень по даній цивільній справі не міститься.

Згідно розпорядження Верховного Суду від 14.09.2022 року №49/0/9-22 територіальну підсудність справ Пологівського районного суду Запорізької області було змінено на Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

На запит суду щодо передачі цивільної справи №324/7022 Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя було повідомлено, що судові справи з Пологівського районного суду Запорізької області до цього суду ні в електронному, ні в паперовому вигляді не передавались.

Суд враховує, що відповідно до положень ст.488 ЦПК України може бутив відновлено втрачене повністю або частково судове провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито.

В іншим випадку позивач має право звернутись до суду з новим позовом (ч.5 ст.492 ЦПК України).

Таким чином, оскільки розгляд цивільної справи №324/7022 Пологівським районним судом Запорізької області завершено не було, матеріали останньої залишились на тимчасово окупованій території та до іншого суду не передавались, позивач не був позбавлений права на повторне звернення до суду з даним позовом.

В частині неналежного відповідача та не підсудності справи Кіровському районному суду м.Дніпропетровська, суд враховує, що позов пред`явлено до АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця».

АТ «Укрзалізниця» є юридичною особою та відповідно до ч.2 ст.48 ЦПК України належним відповідачем по справі. Представництво інтересів під час розгляду справи здійснювалось адвокатом Губорєвою Я.А., що діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності на представництво інтересів за підписом директора першого заступника Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від імені АТ «Укрзалізниця».

Таким чином в суді приймав участь саме представник АТ «Укрзалізниця».

Розгляд справи за місцем знаходження Регіональної філії «Придніпровська залізниця» - м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького,108, що відноситься до території Центрального (колишнього Кіровського) району, узгоджується із правилами альтернативної підсудності, визначеними ч.7 ст.28 ЦПК України.

Крім того, суд враховує, що справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28.03.2024 року, а відповідно до ст.32 ЦПҐК України спори про підсудність між судами не допускаються та справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Перевіряючи доводи та заперечення сторін по суті спору, суд враховує наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі наказу №21/ос від 30.01.2018 року позивач з 01.02.2018 року був прийнятий на посаду помічника машиніста тепловоза у виробничому підрозділі «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

На підставі наказу №176/ос від 10.08.2021 року був переведений на посаду машиніста тепловоза у зазначеному виробничому підрозділі.

Згідно наказу №294/ос від 14.12.2021 року позивача з 15.12.2021 року було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 (форма №028-1/О).

Частиною першою ст.46 КЗпП України (в редакції на момент видачі оспорюваного наказу №294/ос від 14.12.2021 року) було передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з п.п.«б», «г» ст.10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон №2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Законом України «По захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон №1645-ІІІ) визначено правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Відповідно до ст.1 Закону №1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Статтею 11 Закону №1645-ІІІ визначено, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частинами 1-4 ст.12 Закону №1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (ч.6 ст.12 Закону №1645-ІІІ).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №267 від 25.03.2015 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України №90 від 24.01.2020 року), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (п.8 Положення).

Наказом МОЗ №2153 від 04.10.2021 року затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік). У первинній редакції до цього Переліку увійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказом МОЗ №2393 від 01.11.2021 року вказаний перелік був доповнений, зокрема, пунктом 6, відповідно до якого до нього включено працівників підприємств, установ та організацій, включених до Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83.

Відповідно до вказаної постанови Кабінету Міністрів України №83 від 04.03.2015 року до вказаного переліку включено АТ «Укрзалізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України №1096 від 20.10.2021 року доповнено постанову Кабінету Міністрів України №1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком №2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу, відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» (далі - Закон №4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України №66 від 14.04.1995 року (далі Інструкція №66).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції №66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30.08.2011 року №544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції №66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції №66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції №66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції №66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі №130/3548/21 наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону №4004-ХІІ та Інструкції №66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом №4004-ХІІ. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 року №1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»..

Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №130/3548/21).

Наказом МОЗ від 25.02.2020 року №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19.07.1995 року №133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11.03.2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19.

Постановою від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - Постанова №211) Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року №215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211» назву і текст Постанови №211 викладено в новій редакції. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України карантин неодноразово продовжувався, зокрема, постановами від 20 травня 2020 року №392, від 22 липня 2020 року №641, від 09 грудня 2020 року №1236, від 17 лютого 2021 року №104, від 21 квітня 2021 року №405, від 16 квітня 2021 року №611, від 11 серпня 2021 року №855, від 22 вересня 2021 року №981, від 15 грудня 2021 року №1336, та діяв на час видання оспорюваного наказу.

Наведені постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.

24.12.2020 року МОЗ видало наказ №3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках» (далі - Дорожня карта).

Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп, проте наказом МОЗ від 27.10.2021 року №2362 абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено.

Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №130/3548/21).

За відсутності індивідуалізуючих ознак конкретного спору, відповідно до пункту 14.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №130/3548/21, розглядаючи цю категорію справ, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача.

Критерії оцінки пропорційності Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14.12.2022 року у справі №130/3548/21. Зокрема, потрібно враховувати такі обставини: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням».

Застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності у приватне життя позивача, суд враховує, що позивач працює на посаді помічника машиніста тепловозу цеху експлуатації локомотивів в структурному підрозділі «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та належить до працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З заяви позивача від 06.12.2021 року вбачається та не заперечувалось ним під час розгляду справи, що він був попереджений про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 та подальше відсторонення від роботи без збереження заробітної плати в разі відсутності щеплення.

Згідно наказу №294/ос від 14.12.2021 року позивача з 15.12.2021 року було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 (форма №028-1/О).

Підставою наказу зазначено ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153, п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236, лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 29.11.2021 року №18.

Суд враховує, що держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними.

Відповідно до ч.1 ст.27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя.

Згідно з ч.1 ст.49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що під час виконання позивачем, як помічником машиніста тепловозу електровозу в структурному підрозділі «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», своїх посадових обов`язків, у позивача була необхідність у контактуванні з іншими працівника цього підприємства, у т.ч. під час технічних занять та навчань, проходження передрейсового медичного огляду та інструктажів з безпеки руху, що підвищувало ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач з огляду на характер праці та займаної посади організувати позивачу не міг, відповідачем правомірно було прийнято рішення про відсторонення позивача від роботи.

З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), суд не вбачає порушення права позивача на працю, передбачене ст.43 Конституцією України.

Принцип пропорційності втручання у право позивача на повагу до його приватного життя не було порушено в результаті відсторонення його від роботи у зв`язку з непроходженням обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19 на час до моменту, коли буде усунуто причини такого відсторонення. За обставинами справи, що переглядається, загроза створення небезпеки оточуючим діями позивача (його бездіяльністю) переважає над метою обмеження втручання у право на повагу до його приватного життя.

Обов`язковість щеплень є втручанням у право особи на повагу до приватного життя, яке гарантоване ст.8 Конвенції, але таке втручання є виправданим з огляду на потребу охорони громадського здоров`я інших осіб, для попередження поширення серед населення захворювання, яке належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби, тому право позивача на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не вакцинувався проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, що є обов`язковим, та не надав медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для вакцинації.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відсторонення позивача відбулося правомірно, в порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає наявність соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, суд вважає, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

Такий висновок повністю узгоджується із сталою практикою Верховного Суду, (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 130/3531/21, провадження № 61-5382св22, постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 130/3505/21, провадження № 61-5377св22, постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 206/26/22, провадження № 61-8378св22).

В зв`язку з цим, позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, а також в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час відсторонення та моральної шкоди, які є похідними від вимоги щодо незаконності та скасування наказу.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього.

Керуючись ст.46 КЗпП України, ст.10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», ст.ст.1,11,12 Закону України «По захист населення від інфекційних хвороб», ст.ст.2-5, 10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 13 грудня 2024 року.

Суддя С.Ю.Казак