Справа № 459/324/23 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1606/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю: представника позивачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Червоноградської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що основним квартиронаймачем спірної квартири був ОСОБА_10 , який отримав квартиру, працюючи на шахті №10 «Великомостівська». Фактично в квартирі постійно проживали та проживають по даний час позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ще за життя ОСОБА_10 , у спірній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , однак, всі вони вже тривалий час не проживають за місцем своєї реєстрації, їхніх особистих речей у квартирі немає, що підтверджується актами, складеними за участю представників ЖЕК та сусідів, разом з тим, в добровільному порядку з реєстрації не знімаються.

Після смерті ОСОБА_10 позивачам проблемно утримувати квартиру, виготовити субсидію, оплачувати комунальні послуги за усіх зареєстрованих осіб. Вважають, що підстав для збереження житлового приміщення за відповідачами понад 6 місяців немає і не було.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2024 року прийнято відмову позивачів від частини позовних вимог відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - закрито.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

В решті вимог про визнання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовлено.

З урахуванням внесених ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 08 травня 2024 року виправлень, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 по 536 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду в частині визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , оскаржила відповідач ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачі, перебуваючи за кордоном, не мають фізичної можливості приїхати в Україну, хоча жодного разу не ухилялись від оплати за комунальні послуги, лише позивачка не хотіла приймати їхні кошти.

Наголошує, що відповідачі не втратили інтересу до житла і позивач не позбавлена права звертатись до суду з позовом про стягнення компенсації за житло і комунальні послуги.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно взяв до уваги акти комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс» виконавчого комітету Червоноградської міської ради, оскільки такі акти не містять інформації про факти вибуття відповідачів зі спірної квартири на постійне місце проживання, час такого вибуття та його причини, які б підтверджували неповажність причин непроживання відповідачів у спірній квартирі.

Відтак, зазначає, що сторони у справі є рівноправними наймачами спірної квартири.

Додає, що відповідачі не заперечують факт тимчасового перебування без реєстрації за кордоном, однак, мають намір якнайшвидше знайти можливість для повернення в Україну, користуватись своїми правами як громадяни України і проживати за місцем реєстрації.

Наголошує, що ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи по загальному захворюванню з дитинства, тому її виїзд на роботу - це поважна причина відсутності понад шість місяців, що передбачено п.2 ст.71 ЖК України.

Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що неповнолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом, оскільки неповнолітні діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначити місце свого проживання.

Вказує, що позивач не обґрунтувала, яким чином реєстрація неповнолітніх дітей, які зареєстровані в квартирі за згодою наймача, перешкоджає їй в реалізації свого права в користуванні житловим приміщенням.

Окрім того, рішення суду в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що він тимчасово не проживає у спірному житлі, однак, зберігає до нього інтерес та не втратив право користування цим житлом.

Окрім того, ОСОБА_3 не має можливості зареєструватись в іншому житловому приміщенні, оскільки у нього відсутнє житло у власності.

Наголошує, що позивачі проживають у спірному житлі і оплачують комунальні послуги виключно за свої потреби.

Вказує, що також згідний приймати участь у витратах та нести матеріальну відповідальність за користування житловим приміщенням.

Зазначає, що його реєстрація у спірному житлі не перешкоджає позивачці вільно користуватись квартирою, тому вважає, що позивачі чинять перешкоди в користуванні і розпорядженні житловою площею ОСОБА_3 .

Додає, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причини довготривалої відсутності.

18.06.2024 року від позивачів надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому вони заперечили доводи та вимоги апелянтів.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони позивача, повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з ордером №18 від 06.01.1987 року ОСОБА_10 , як працівнику шахти №10 «Великомостівська», надано квартиру АДРЕСА_3 .

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно довідок відділу реєстрації Червоноградської міської ради від 07.02.2023 року, у вказаній вище квартирі зареєстровані відповідачі: з 19.05.2005 року - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 02.07.2013 року - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 03.04.2015 року - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 19.03.2009 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з актами КП «Червонограджитлокомунсервіс» виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 13.06.2022 року, 29.07.2022 року, 29.08.2022 року 05.10.2022 року, 04.11.2022 року, 28.11.2022 року, 21.12.2022 року, на час складання актів у спірній квартирі відповідачі не проживають.

Крім цього, відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 19.07.2023 року №103, питання доцільності визнання неповнолітніх ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2 , вирішено покласти на думку суду.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст.65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом ст.65 ЖК України, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Аналіз норм ст.ст.71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 31 серпня 2022 року у справі №344/19735/19 (провадження №61-13123св21), у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19), зазначено, що «аналіз статей 71 та 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа №490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18.».

Частиною 4 статті 10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно зі ст.8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява №39948/06, пункт 47).

При цьому, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Також колегія суддів зауважує, що поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 вже тривалий час не проживають за місцем своєї реєстрації.

Так, згідно з довідкою від 13.03.2023 року, відповідачка ОСОБА_2 з 10.02.2017 року по даний час працює на АТ «Картон-Поліграф», що знаходиться на території Російської Федерації, а її діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на даний час вже досягла повноліття, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відвідують навчальні заклади на території Російської Федерації.

Зокрема, з довідки навчального закладу «Середня загальноосвітня школа №17» м. Калуги №77 від 14.03.2023 року ввбачається, що ОСОБА_6 , 2006 року народження, навчалася в середній загальноосвітній школі №17 м. Калуги в 10 класі, форма навчання - очна.

Згідно довідки навчального закладу «Середня загальноосвітня школа №17» м. Калуги №78 від 14.03.2023 року, ОСОБА_7 , 2013 року народження, навчається в середній загальноосвітній школі №17 м. Калуги в 3б класі, форма навчання - очна.

Довідкою цього ж навчального закладу підтверджено, що ОСОБА_7 відвідує муніципальну бюджетну дошкільну освітню установу №7 міста Калуги з січня 2019 року і на даний час.

Згідно з інформацією, наданою Державною прикордонною службою, відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітні діти не повертались в Україну.

Згідно відмітки у паспорті ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , остання мала дозвіл на тимчасове проживання на території Росії з 08.09.2015 року по 08.09.2018 року. Аналогічно, мав право на вказаний період на тимчасове проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить відмітка у паспорті України для виїзду за кордон НОМЕР_3 .

З наведеного слідує, що навіть після закінчення дозволу на тимчасове проживання в РФ, а також з початком повномаштабного вторгнення рф на територію України, відповідачка ОСОБА_2 з дітьми не повернулась в Україну для проживання за місцем своєї реєстрації у спірній квартирі і доказів про існування перешкод для її повернення в Україну не надлала.

Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням спірної квартири, суд першої інстанції врахував той факт, що діти проживають разом із своєю матір`ю за межами території України протягом тривалого часу і наміру повертатися в Україну не виявляють, про що свідчить їх навчання та працевлаштування за межами України.

Згідно відповіді на адвокатський запит адвоката Н.Пущик, КП «Червонограджитлокомунсервіс» 27.03.2023 року повідомило, що на підприємстві відсутні відомості щодо звернень ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 щодо збереження за ними житла у період їх відсутності за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник відповідачів - адвокат Левицька О.І. не заперечувала факту непроживання її довірителів протягом тривалого часу у спірній квартирі.

Судом також враховано, що у спірному житловому приміщенні відсутні особисті речі ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей, а також докази, що вона ( ОСОБА_2 ) приймала участь в утриманні спірної квартири.

Колегія суддів звертає увагу на те, що хоча акти КП «Червонограджитлокомунсервіс» виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від від 13.06.2022 року, 29.07.2022 року, 29.08.2022 року 05.10.2022 року, 04.11.2022 року, 28.11.2022 року, 21.12.2022 року не містять дати, з якого саме часу відповідачі (апелянти) не проживають за зареєстрованим місцем проживання, однак зважаючи на офіційне працевлаштування ОСОБА_2 з 10.02.2017 року в м. Калуга, що на території РФ, слід дійти висновку, що відповідачі не проживають у спірній квартирі щонайменше з 2017 року.

Доказів, які б свідчили про те, що відповідачка ОСОБА_2 періодично поверталась на територію України до місця своєї реєстрації і в такий спосіб виявляла інтерес до житла, та/або намагалась вселитись у нього, матеріали справи не містять.

Зазначені вище акти відповідачі жодним чином не оспорювали і доказів про вчинення їм перешкод у поверненні до спірного житла не надали, відтак, такі докази є належними доказами і підтверджують факт непроживання відповідачів у спірній квартирі протягом тривалого часу без поважних причин.

Сам факт реєстрації у спірній квартирі не може свідчити про зв`язок із вказаним житлом, оскільки відповідачка ОСОБА_2 разом із своїми дітьми: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , залишила спірне житло свідомо та добровільно. Їх відсутність, навіть з 2017 року, вже свідчить про відсутність достатніх та триваючих зв`язків із спірним житлом, також відповідачі протягом тривалого часу не намагалися відновити втрачений зв`язок з квартирою шляхом їх вселення, тощо. Окрім того, на момент розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_6 вже досягла повноліття, проте, в Україну не повернулась, відтак, вирішила продовжувати навчання або працевлаштування за межами України, що, в сукупності, свідчить про тривалий і безперервний зв`язок відповідачів з іншим місцем проживання, яке вони обрали як постійне.

Щодо відповідача ОСОБА_3 , то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не довів поважності причин відсутності його у спірній квартирі понад строки, встановлені законом.

Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення йому перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивачів та доказів неможливості проживання у квартирі, тому сама по собі відсутність власного житла у ОСОБА_3 не може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Досліджуючи пропорційність втручання в особисті немайнові права відповідачів, такі, як право на житло, в аспекті втрати права на проживання через відсутність особи за місцем реєстрації понад шість місяців, колегія суддів звертає увагу на наявність у відповідачів іншого місця проживання, в якому вони проживають тривалий час і до якого відносяться, як до постійного, що свідчить про те, що це втручання не буде становити надмірний тягар, оскільки упродовж тривалого часу в апелянтів відсутня потреба у спірному житлі, тому це не становитиме для них надмірний тягар.

Окрім того, необхідно зазначити, що неодноразові звернення позивачів до суду з аналогічними вимогами та формальне збереження реєстрації відповідачів у спірному житлі без прояву з їхньої сторони упродовж тривалого часу, в тому числі й після закінчення судових процесів, ставлення до цього житла як до постійного місця проживання, підтверджує правильність висновків суду про втрату відповідачами права користування спірним житлом, оскільки не користування таким, в силу закону, є обмеженим в часі і становить шість місяців, за відсутності поважних причин непроживання у ньому.

Таким чином, суд повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, надавши належну оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 29 листопада 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич