Провадження № 2/752/533/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 серпня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Ахимеяна Б.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування, -

встановив:

25.08.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що її батько, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 познайомились у 2014 році, з початку 2015 року стали проживати однією сім`єю, а 04.11.2016 року зареєстрували шлюб. 08.12.2016 року її батько ОСОБА_4 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 . У неї з самого початку склалися гарні стосунки з дружиною батька ОСОБА_5 , вона вважала її своєю дочкою, а її обох дітей своїми онуками. В той же час, у неї доволі складні відносини з чоловіком ОСОБА_6 , мають місце сварки, домашнє насильство з боку чоловіка відносно неї. На початку 2015 року у зв`язку з зазначеними обставинами, ОСОБА_5 запропонувала їй переїхати разом з дітьми жити до неї з батьком. На зазначену пропозицію вона погодилася і 14.02.2015 року разом з дітьми переїхала до них і з того часу вони проживали однією сім`єю. Вони всіляко підтримували одна одну, як матеріально, так і морально, мали спільний бюджет. ОСОБА_5 не працювала, оскільки мала ряд важких захворювань, в тому числі, гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ризик 3. СН І Міокардіопатія змішаного ґенезу. Також у неї була післяопераційна вентральна грижа гігантських розмірів. 15.08.2018 року ОСОБА_5 було проведено операційне втручання - алегерніопластика методикою Sublay з використанням поліпропіленового сітчатого імпланту розмірами 30 на 30 см. У зв`язку з цим захворюванням вона потребувала сторонньої допомоги. Позивачка зазначає, що у всьому їй допомагала, готувала їжу, прала, допомагала у побуті, купувала продукти, ліки, супроводжувала до лікарень, сплачувала рахунки за комунальні послуги по утриманню квартири. ОСОБА_5 розповідала, що має погані стосунки зі своїми родичами, тому бажає, щоб її квартира, у випадку її ж смерті, залишилася позивачці та її дітям. 04.11.2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла своєму чоловікові ОСОБА_4 , оскільки була впевнена, що через проблеми зі здоров`ям помре першою за чоловіка. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки та чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . Смерть батька стала тяжким ударом для позивачки, вона перебувала в стресовому стані, її дідусь також дуже важко переносив втрату сина. Побоюючись за стан дідуся, вона прийняла рішення в березні 2021 року на деякий час поїхати з дітьми до дідуся в село Коти, Яворівського району, Львівської області. Вона пропонувала ОСОБА_5 поїхати з ними, однак остання відмовилася, не бажаючи залишати свою квартиру, запевнила, що справиться з усіма справами самостійно. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Позивачка зазначає, що займалася похованням ОСОБА_5 , що підтверджується договором № 02-21/107М про надання представницьких послуг при організації та проведенні поховання померлого. У встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузора В.Т. з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 , оскільки проживала з нею однією сім`єю не менше 5 років. Однак, нотаріус порекомендувала їй звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Також приватним нотаріусом їй було повідомлено про те, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися її рідна тітка ОСОБА_2 та двоюрідна сестра ОСОБА_3 . Однак, за 6 років спільного проживання з ОСОБА_5 , позивачка жодного разу не бачила відповідачів по справі. ОСОБА_5 неодноразово наголошувала на тому, що вона ображена на своїх родичів, оскільки після того, як вона тяжко захворіла та втратила можливість працювати, в зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги, родичі від неї відвернулись. ОСОБА_5 також говорила, що її родичі дадуть про себе знати, але тільки після її смерті, оскільки їх турбують корисливі мотиви. Незважаючи на те, що батько позивачки та чоловік спадкодавиці, за її життя, був єдиним потенційним спадкоємцем першої черги, ОСОБА_5 наполягала на складанні заповіту на його користь, щоб на майбутнє максимально захиститися від своїх родичів. Після смерті її батька, на поминальному обіді ОСОБА_5 , при свідках, говорила, що як тільки оговтається після смерті свого чоловіка, оформить новий заповіт на його дочку, оскільки вважає ОСОБА_1 своєю дочкою. Позивачка зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають бути усунуті від права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , оскільки відповідачки ухилялись від надання спадкодавиці допомоги, маючи при цьому можливість її надання, під час перебування спадкодавця у безпорадному стані у зв`язку з численними тяжкими захворюваннями та смертю чоловіка, потреба спадкодавця в допомозі саме цих осіб є очевидна, оскільки відповідачки у справі є родичами померлої. Сам факт складання заповіту ОСОБА_5 на користь свого чоловіка свідчить про те, що вона була ображена на відповідачок, оскільки вони залишили її без допомоги зі своїми хворобами та іншими тяжкими обставинами і, одночасно, з тим вдячна за підтримку та допомогу своєму чоловікові та його дочці.

Просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 з 15.02.2015 року по 21.03.2021 року, усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5

18.10.2021 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

14.02.2022 року до суду подано відзив на позов відповідачами, відповідно до змісту якого останні заперечували проти заявлених позовних вимог. Зазначили, що їх сестра та тітка дійсно перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 . Однак, їх стосунки були добрими, померла приїздила до них у гості до міста Васильків, Київської області, інколи з чоловіком, частіше сама. Вони ж займалися її поховання, на підтвердження чого надали свідоцтво про поховання ОСОБА_5 у місті Васильків, Київської області. Зазначене свідоцтво видано на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, позивачка ніколи не проживала однією сім`єю з померлою, на підтвердження зазначеного факту не надано жодного доказу. Також відсутні докази того, що ОСОБА_5 потребувала сторонньої допомоги та перебувала у безпорадному стані. Дійсно їх померла родичка мала захворювання, але вони були такими, що остання могла самостійно себе обходити та не потребувала постійного догляду.

06.09.2022 року подано відповідь на відзив.

24.10.2022 року подано заперечення.

21.11.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_7 у судовому засіданні відсутній, просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити заявлені ним вимоги у повному обсязі.

Відповідач ПрАТ «СК «ВУСО» явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 24.11.2023 року подали до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого не визнали заявлені позовні вимоги, просили відмовити у задоволенні позову, також подали клопотання про призначення судової авто товарознавчої експертизи та про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями не звертався.

Врахувавши думку позивача, відзив відповідача ПрАТ «СК «ВУСО», дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 04.11.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_4 є батьком позивачки у справі ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 мала у приватній власності квартиру АДРЕСА_1 , де з 08.12.2016 року був зареєстрований ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_1 зазначила, що у неї з самого початку склалися гарні стосунки з дружиною батька ОСОБА_5 , вона вважала її своєю дочкою, а її обох дітей своїми онуками. В той же час, у ОСОБА_1 доволі складні відносини з її чоловіком ОСОБА_6 , мають місце сварки, домашнє насильство з боку чоловіка відносно неї. На початку 2015 року у зв`язку з зазначеними обставинами, ОСОБА_5 запропонувала ОСОБА_1 переїхати разом з дітьми жити до неї з батьком. На зазначену пропозицію вона погодилася і 14.02.2015 року ОСОБА_1 разом з дітьми переїхала до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і з того часу вони проживали однією сім`єю. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 всіляко підтримували одна одну, як матеріально, так і морально, мали спільний бюджет. ОСОБА_5 не працювала, оскільки мала ряд захворювань, в тому числі, гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст. ризик 3. СН І Міокардіопатія змішаного ґенезу. Також у неї була післяопераційна вентральна грижа гігантських розмірів. 15.08.2018 року ОСОБА_5 було проведено операційне втручання - алегерніопластика методикою Sublay з використанням поліпропіленового сітчатого імпланту розмірами 30 на 30 см. У зв`язку з цим захворюванням ОСОБА_5 потребувала сторонньої допомоги. ОСОБА_1 зазначає, що у всьому допомагала ОСОБА_5 , готувала їжу, прала, допомагала у побуті, купувала продукти, ліки, супроводжувала до лікарень, сплачувала рахунки за комунальні послуги по утриманню квартири. ОСОБА_5 розповідала ОСОБА_1 , що має погані стосунки зі своїми родичами, тому бажає, щоб її квартира, у випадку її ж смерті, залишилася ОСОБА_1 та її дітям. 04.11.2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла своєму чоловікові ОСОБА_4 , оскільки була впевнена, що через проблеми зі здоров`ям помре першою за чоловіка. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки та чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_4 . Смерть батька стала тяжким ударом для позивачки, вона перебувала в стресовому стані, її дідусь також дуже важко переносив втрату сина. Побоюючись за стан дідуся, вона прийняла рішення в березні 2021 року на деякий час поїхати з дітьми до дідуся в село Коти, Яворівського району, Львівської області. ОСОБА_1 пропонувала ОСОБА_5 поїхати з ними, однак остання відмовилася, не бажаючи залишати свою квартиру, запевнила, що справиться з усіма справами самостійно. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. ОСОБА_1 зазначає, що займалася похованням ОСОБА_5 , що підтверджується договором № 02-21/107М про надання представницьких послуг при організації та проведенні поховання померлого. У встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кузора В.Т. з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 , оскільки проживала з нею однією сім`єю не менше 5 років. Однак, нотаріус порекомендувала їй звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Також приватним нотаріусом було повідомлено ОСОБА_1 про те, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися її рідна тітка ОСОБА_2 та двоюрідна сестра ОСОБА_3 . Однак, за 6 років спільного проживання з ОСОБА_5 , ОСОБА_1 жодного разу не бачила відповідачів по справі. ОСОБА_5 неодноразово наголошувала на тому, що вона ображена на своїх родичів, оскільки після того, як вона тяжко захворіла та втратила можливість працювати, в зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги, родичі від неї відвернулись. ОСОБА_5 також говорила, що її родичі дадуть про себе знати, але тільки після її смерті, оскільки їх турбують корисливі мотиви. Незважаючи на те, що батько позивачки та чоловік спадкодавиці, за її життя, був єдиним потенційним спадкоємцем першої черги, ОСОБА_5 наполягала на складанні заповіту на його користь, щоб на майбутнє максимально захиститися від своїх родичів. Після смерті її батька, на поминальному обіді ОСОБА_5 , при свідках, говорила, що як тільки оговтається після смерті свого чоловіка, оформить новий заповіт на його дочку, оскільки вважає ОСОБА_1 своєю дочкою. Позивачка зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають бути усунуті від права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , оскільки відповідачки ухилялись від надання спадкодавиці допомоги, маючи при цьому можливість її надання, під час перебування спадкодавця у безпорадному стані у зв`язку з численними тяжкими захворюваннями та смертю чоловіка, потреба спадкодавця в допомозі саме цих осіб є очевидна, оскільки відповідачки у справі є родичами померлої. Сам факт складання заповіту ОСОБА_5 на користь свого чоловіка свідчить про те, що вона була ображена на відповідачок, оскільки вони залишили її без допомоги зі своїми хворобами та іншими тяжкими обставинами і, одночасно, з тим вдячна за підтримку та допомогу своєму чоловікові та його дочці. Просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 з 15.02.2015 року по 21.03.2021 року, усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 .

Відповідачки у справі заперечували проти позову, зазначивши, що ОСОБА_5 дійсно перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 . Однак, їх стосунки з сестрою та тіткою були добрими, померла приїздила до них у гості до міста Васильків, Київської області, інколи з чоловіком ОСОБА_4 , частіше сама. Вони ж займалися її поховання, на підтвердження чого надали свідоцтво про поховання ОСОБА_5 у місті Васильків, Київської області. Зазначене свідоцтво видано на ім`я ОСОБА_2 . Крім того, позивачка ніколи не проживала однією сім`єю з померлою, на підтвердження зазначеного факту не надано жодного доказу. Також відсутні докази того, що ОСОБА_5 потребувала сторонньої допомоги та перебувала у безпорадному стані. Дійсно їх померла родичка мала захворювання, але вони були такими, що остання могла самостійно себе обходити та не потребувала постійного догляду. Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1267, 1263, 1264, 1265, 1268, 1224 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 ЦК України); право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України; частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними; у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця; у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення; спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини; не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Висновки Верховного суду щодо застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України свідчать, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи (постанови Верховного Суду від 11.02.2019 року у справі № 756/11676/16-ц (провадження № 61-34600св18), від 25.03.2019 року у справі № 766/810/17 (провадження № 61-37615св18)).

У постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 19.06.2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 02.03.2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 02.02.2024 року у справі № 752/151/23 (провадження № 61-15837св23), суд касаційної інстанції зазначив, що при вирішенні таких спорів підлягають з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

У постановах Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) сформульовано висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18) зазначив, що безпорадним станом спадкодавця є такий стан, під час перебування у якому особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування; він викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Безпорадний стан необхідно доводити відповідними записами у медичних документах.

Таким чином, суд при вирішенні спору про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Разом з тим, позивачка не надала достовірних доказів на підтвердження обставин, які б давали підстави вважати, що відповідачі умисно ухилялися від надання допомоги ОСОБА_5 , а остання перебувала в безпорадному стані через тяжку хворобу та потребувала такої допомоги саме від відповідачів.

При вирішенні спору судом досліджено надані позивачкою докази, зокрема, медичні документи стосовно стану здоров`я спадкодавиці, які безспірно не доводять безпорадний стан спадкодавиці. Оцінені судом докази, не доводять винної поведінки відповідачів, умисного ухилення від надання допомоги спадкодавиці. Під час вирішення спору позивачка не довела належними доказами факт ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_5 , як особі, яка через тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані.

Відповідно, підстави для задоволення вимоги про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 відсутні.

У відповідності до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Аналіз наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові компоненти: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі № 5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 31.05.2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21), від 30.06.2023 року у справі № 686/19661/20 (провадження № 61-11031св22).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системне тлумачення положень ст. ст. 1258, 1259 ЦК України та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За змістом ч. 2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (правова позиція Верховного Суду від 30.06.2023 року у справі № 686/19661/20 (провадження № 61-11031св22).

Так, встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 з 15.02.2015 року по 21.03.2021 року необхідно позивачці для отримання права на спадщину за законом, як спадкоємцю четвертої черги за законом.

Разом з тим, позов містить також вимогу про усунення від права на спадкування інших спадкоємців попередніх черг, а саме тітки та сестри померлої.

Судом вище зазначено, що підстави для задоволення вимоги про усунення від права на спадкування за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 відсутні.

Відповідно самостійно факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 з 15.02.2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , в цій конкретній справі, не підлягає встановленню, оскільки не породжує юридичних наслідків для позивачки, так як є інші спадкоємці попередніх черг спадкування за законом, які звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та не усунуті судом від права на спадкування за законом.

Крім того, додатково слід зазначити, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 з 15.02.2015 року по 21.03.2021 року.

З огляду на встановлені судом обставини, заявлені позивачем ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування, не підлягають задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 4, 5, 6, 12, 13, 141, 265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, суд -

вирішив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя Плахотнюк К.Г.