Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Дегтяренко К.С.,

за участю секретаря судового засідання Чейпеш В.В.,

за участі :

представника позивача адвоката Канівець О.П.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Попової Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Канівець Олександра Петровича до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Канівець Олександр Петрович звернулась до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

В обгрунтування заяви посилаєтьс на наступне, з 1988 по 2022 рік вона перебувала у шлюбі звідповідачем ОСОБА_1 .

Після укладення шлюбу, аж до 2001 року новостворене подружися проживало у 2-х кімнатній квартирі позивачки за адресою АДРЕСА_2 , яка належала останній на праві власності (що підтверджується договором купівлі- продажу квартири від 11.01.1995 року та Довідкою Ужгородського МП технічної інвентаризації від 07.02.1995р. №160) та в якій вона і була зареєстрована (що підтверджується відповідною відміткою у її паспорті).

Додатково, у ході перебування у шлюбі подружжя набуло право приватної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Зазначене підтверджується Довідкою КП Ужгородської міської ради «Архітектурно планувальне бюро» від 25.07.2023 року №282/23, згідно якої 10.08.1995 року (тобто в моменту, коли подружжя перебувало у шлюбі) зазначена квартира в цілому на праві приватної власності належить відповідачеві. Позивачка була зареєстрована також за цією адресою. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей щодо зазначеної квартири не містить.

При чому, оскільки новостворена сім`я вже проживала у повноцінній квартирі, яка їх цілком влаштовувала, подружжя вирішило заселити у придбану квартиру по АДРЕСА_4 свекруху - мати відповідача ОСОБА_3 .

Однак, 04.12.2000 року свекруха - ОСОБА_4 помирає. Після багаторічного проживання однією у житлі виявилось, що оплата свекрухою більшості комунальних послуг не проводилась, за роки назбирались багатотисячні борги які необхідно було погашати. Більше того, квартира після років одинокого проживання у ній жінки похилого віку стала занедбаною та неохайною, потребувала ремонту, заміни сантехніки, меблів, техніки тощо.

Оскільки на фінансове покриття цих витрат подружжя немало достатніх коштів, сім`я вирішує продати належну позивачці квартиру по АДРЕСА_2 , а кошти, виручені з продажу - направити на погашення багаторічної заборгованості та повноцінний ремонт і оновлення квартири по АДРЕСА_3 .

Так, згідно договору купівлі-продажу від 11.01.1995 року вартість проданої квартири позивачки складала 3550 доларів США. Зрозуміло що після продажу сім`я прописалась у їхньому новому житлі по АДРЕСА_4 (що підтверджується відміткою у паспорті позивачки).

Зрозуміло, що за час спільного перебування у шлюбі та проживання у новій квартирі на АДРЕСА_4 з 2001 року подружжя, окрім первинного ремонту, продовжувало спільно вкладати особисті кошти і сили у неодноразові дрібні оновлення і покращення цієї квартири, тоді ще чоловік і жінка періодично замінювали меблювання квартири, ремонтували і міняли дрібну і велику побутову техніку тощо. Позивачка, як добропорядна господиня, всіляко створювала затишок у власному житлі, вкладала всі свої сили і енергію у квартиру, в якій разом з чоловіком будувала сім`ю.

Тобто, за час спільного перебування у шлюбі жінка вчиняла всі необхідні і традиційні як для господині дії задля покращення побутових умов проживання подружжя у житлі, в якому вони намагались будувати щасливе життя.

А тому враховуючи вказані обставини, вважає, що спірна квартира нажита сторонами спільно і підлягає розподілу між ними на піставі ст 60 СК України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

13.02.2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира не набута на підставі права спільної сумісної власності та є особистою власністю ОСОБА_1

07.03.2024 року від представника позивача адвоката Канівецт О.П. надійшла відповідь на відзив у якій він зазначає, що відповідачем не подано клопотання про поновлення пропущеного строку, а відзив подано із пропущенням встановленого строку, а також неуповноваженим представником, який не має процесуального статусу у вказаній справі.

Щодо поданого відзиву ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 62 ЦПК України, повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: довіреністю фізичної або юридичної особи. Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

При поданні відзиву від 13.02.2024 року, Немеш І.В. не надав жодних документів які підтверджують його повноваження як представника відповідача ОСОБА_1 . Крім того вподальшому ним було подано договір про надання юридичних послуг з якого вбачається, що такий з ОСОБА_1 був підписаний лише в квітні 2024 року, інші договори у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що станом на 13.02.2024 року у ОСОБА_5 не було повноважень на подання відзиву, а тому такий відзив, суд до уваги брати не може.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 червня 2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду із занесенням до журналу судового засідання від 18.09.2024 року, постановлено допитати у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

13 листопада 2024 року від представника позивачанадійшло клопотання про долучення доказів, а саме копії нотаріально завіреної заяви гр. ОСОБА_9 , у якій він зазначає відомі йому обставини, щодо купівлі відповідачем ОСОБА_1 частини квартири від своєї сестри ОСОБА_10 , після смерті їх матері.

Крім того, цього ж дня подано клопотання про допит ОСОБА_9 в якості свідка.

Клопотання представника позивача відхилені судом, з настпуних підстав.

Відповідно до ч.2,4 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 6 ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.3 ст. 91 ЦПК України, заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Аналіз вищевказаних номр ЦПК України, свідчитьпро те що представником позивача пропущено встновлені Законом строки подання доказів та заявлення допиту свідка у справі.

Представником позивача, не доведено суду, що вказана особа ОСОБА_9 не могла бути відомо стороні позивача та заявлена як свідок у встановлений ЦПК України строк та спосіб. З долученої нотаріальної заяви, вбачається, що останній надав таку заяву 20 листопада 2024 року, тобто вже під ачс судового розгляду справи у суді та допиту інших свідків.

В судовому засіданні :

представник позивач просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові та надані ним у судовому засіданні;

відповідач просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те що вказана квартира отримана ним внаслідок договору міни разом з його померлою матір`ю, вподальшому внаслідок спадкування та договору дарування. Обмін був здійснений раніше приватизованої квартири отриманої ним впорядку приватизації.

представник відповідача в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на надані відповідачем пояснення у суді, атокж наявні письмові документи.

Допитані в судовому засіданні свдіки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по суті та за змістом надали аналогічні одне одному покази, та зазначили, що були сусідами покійної ОСОБА_11 , матері ОСОБА_1 по АДРЕСА_4 , ОСОБА_12 знали як невістку ОСОБА_11 , яка приходила до сверухи та після її смерті разом з чоловіком пересилилась у квартиру по АДРЕСА_4 . Щодо якогось значного капітального ремонут квартири повідомити нічого не можуть, не пригадують, що такий був, щодо значних комунальних боргів їм теж невідомо. Якісь обставини пов`язані з придбанням вказаного житла їм теж не відомві.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи:

ОСОБА_13 та ОСОБА_1 , сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 березня 1988 року .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.01.1995 року на праві приватної власності належела квартира за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі- продажу квартири від 11.01.1995 року та Довідкою Ужгородського МП технічної інвентаризації від 07.02.1995р. №160.

Відповідно до довідки КП Ужгородської міської ради Архітекторно-планувальне бюро від 25.07.2023 року за № 282/23 відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_14 направі приватної власності: частка на підставі договору мінивід 10.08.1995 року, частки на підставі свідоцтва про право на падщину за заповітом від 08.06.2001 року та на підставі договору даруваннячастки квартири від 05.03.2002 року.

Згідно договору завдатку від 02.10.2002 року, об`єктом договору є квартира АДРЕСА_5 , яку ОСОБА_2 має намір продати вказану квартиру за 3550 доларів США.

Позиція суду та оцінка доводів учасників справи:

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду`приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Статтею 61 Сімейного кодексу України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Законом України від 11.01.2011 року №2913- УІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частино п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року №4766-УІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13.06.2012 року, частину п`яту статті 61 Сімейного кодексу України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини 1 статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому, лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Конструкція норми статті 22КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Спірна квартира була набута у власність відповідачем ОСОБА_1 до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, в результаті відповідних правочинів приватизації, міни, спадкування, дарування, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому ОСОБА_1 є її єдиним власником.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, а саме договором міни 10.08.1995 року, який містить посилання на те, що квартира АДРЕСА_1 отримана ОСОБА_4 та ОСОБА_1 внаслідок міни з квартирою АДРЕСА_6 , яка належала останнім на підставі свідоцтва виданого 22.02.1995 року Ужгородським міським Фондом комунального майната зареєстрованого в Ужгородському МБТІ 24.03.1995 року за № 7067.

Крім того, повідомленням, КП Ужгородської міської ради Архітекторно-планувальне бюро від 25.07.2023 року за № 282/23 відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_14 направі приватної власності: частка на підставі договору мінивід 10.08.1995 року, частки на підставі свідоцтва про право на падщину за заповітом від 08.06.2001 року та на підставі договору даруваннячастки квартири від 05.03.2002 року.

Посилання позивача та її представника, що житло по АДРЕСА_4 , було значно покращене за рахунок коштів позивача, внаслідок продажу квартири по АДРЕСА_7 , яка належала їй на праві власності, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

Суду не надано жодних доказів, як то на підтвердження значного покращення житлових умов по АДРЕСА_4 , реконструкції вказаного житла, так і наявності значної заборгованості по комунальних послугах у вказаній спірній квартирі. Свідки допитані в судовому засіданні, вказних обстваин теж не підтвердили.

Разом з тим, суд звертає увагу, що матеріали справи містять лише договір завдатку від 02.10.2002 року відповідно до якого об`єктом договору є квартира АДРЕСА_5 , при цьому метою договору серед іншого зазначено погашення заборгованості по комнульним послугам по об`єкту договору, жодного посилання на квартиру АДРЕСА_1 , вказаний договір не містить .

Договору кіпвлі-продажу квартири по АДРЕСА_7 суду, не представлено, разом з тим вказаний факт продажу цієї квартири визнається сторонами та не оспорюється.

Тобто, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , є особсистою власність ОСОБА_1 , хоча фактично і набута ним під час шлюбу, а зворотнього стороною позивача суду належними та допустимим доказами не доведено.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як такі, що не доведені в ході судового розгляду.

Розподіл судових витрат між сторонами:

Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. ст. ст.4, 5, 7, 12-13, 89, 141, 258-259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 в ОСОБА_1 інтересах якої діє адвокат Канівець Олександра Петровича до про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_1 (РНОКПП невідомий), місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено та оголошено 12.12.2024 року.

Суддя Дегтяренко К.С.