справа № 631/324/24
провадження № 2-н/631/86/24
У Х В А Л А

п р о в і д м о в у у в и д а ч і с у д о в о г о н а к а з у

08 липня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Мащенко С. В., розглянувши у приміщенні суду матеріали про видачу судового наказу за заявою ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» до ОСОБА_1 «Про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг», -

в с т а н о в и в :

22.03.2024 року за вхідним № 1943/24-вх ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» звернулось в суд із заявою до ОСОБА_1 «Про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг», де зазначено, що боржник зареєстрований та є побутовим споживачем електричної енергії за адресом: АДРЕСА_1 ,- та у зв`язку із не сплатою послуг має певну заборгованість (а. с. 1 2).

Зазначена заява зареєстрована із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/324/24 (провадження № 2-н/631/86/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження разом із доданими до неї документами передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 12).

За правилом частини 5 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України в день отримання заяви суддя звернулась до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) боржника, про що отримала інформацію, зареєстровану за вхідним № 4875/24-вх від 28.06.2024 року, лише 08.07.2024 року у зв`язку із перебуванням у період з 17.06.2024 року по 05.07.2024 року включно у щорічній відпусті відповідно до наказу № 02-06/26 від 03.06.2024 року (а. с. 14, 15, 16, 17).

Відтак, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши в межах строку, визначеного частиною 1 статті 167 та частиною 2 статті 165 цивільного процесуального кодифікованого акту України, обставини справи та всі фактичні данні, які мають значення для вирішення питання про видачу судового наказу або про відмову у його видачі, перевіривши їх письмовими доказами, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, суддя вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити з огляду на таке.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої Високими Договірними Сторонами 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Основного Закону нашої Держави є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Також статтею 55 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зміст цього права полягає у тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Отже, звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Одночасно із цим правилами прецедентної практики Європейського суду з прав людини передбачено, що кожна держава - учасниця Конвенції, реалізуючи пункт 1 її статті 6 щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, незважаючи на те, що звернення особи до суду є її абсолютним правом, однак воно повинно ґрунтуватись на приписах матеріального та процесуального законів.

Так, наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

При цьому відповідно до приписів частини 3 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Зі змісту частин 1 3 статті 160 наведеного вище кодексу вбачається, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 161 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих заявником на суму заборгованості тощо.

Положення статей 162 та 163 зазначеного кодексу визначають вимоги до форми та змісту заяви про видачу судового наказу, а також те, що її слід подавати до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим кодексом.

Отже, з огляду на чинне законодавство України підсудність це розмежування компетенції між окремими ланками судової системи і між судами однієї ланки щодо розгляду і вирішення підвідомчих їм цивільних справ.

Тобто, підсудність визначає компетенцію конкретних судів всередині судової системи щодо розгляду й вирішення конкретних цивільних справ.

Зокрема, підсудність поділяється на види, серед яких виокремлено: функціональну, родову та територіальну підсудності.

Під територіальною підсудністю розуміється компетенція щодо розгляду підвідомчих судам справ між однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їхня діяльність.

Положеннями чинного цивільного процесуального законодавства України визначені правила територіальної юрисдикції (підсудності) цивільних справ, яка поділяється на:

-підсудність справ, у яких однією зі сторін є суд або суддя;

-підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача;

-підсудність справ за вибором позивача;

-підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами;

-виключну підсудність.

Відтак, правилом частини 1 статті 27 Цивільного процесуального кодексу України встановлені загальні правила територіальної підсудності, відповідно до яких позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачене законом.

Приписом статті 28 зазначеного кодифікованого акту обумовлені підстави, за наявності яких позивач має право вибору суду, до якого він має звернутись із своїм позовом, проте вибрати територіально позивач може лише той суд, який передбачений цієї нормою процесуального права й перелік зазначених підстав є вичерпним.

Втім, статтею 30 цивільного процесуального кодифікованого закону України визначені випадки виключної підсудності, яка превалює над іншими й вважається особливою, оскільки нею передбачений вичерпний перелік цивільних справ, які з урахуванням їх природи пред`являються до певного, передбаченого цивільним процесуальним законодавством, суду.

Зокрема, частиною 2 вказаної статті імперативно унормовано положення, відповідно до якого позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Пунктом 8 частини 1 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що суддя відмовляє у видачі судового наказу у разі, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Також, пунктом 9 вищенаведеної частини процесуальної норми права передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу й у разі, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

З інформації, отриманої від ГУ ДМС України в Харківській області, в порядку, передбаченому частинами 5 і 6 статті 165 цивільного процесуального кодифікованого закону України, вбачається, що боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресом: АДРЕСА_2 (а. с. 16).

Окрім цього, з інформації, що надійшла від Липкуватівського старостинського округу № 12 Нововодолазької селищної ради, убачається, що боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресом: АДРЕСА_2 (а. с. 17).

Наведене свідчить про те, що суддя дійсно переконався у наявності обставини, передбаченої частиною 8 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України, доведеної у процесуальний спосіб відповідними письмовими доказами, які повністю відповідають принципам належності, допустимості, достовірності та достатності, а саме у тому, що із поданої заяви ПрАТ «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» до ОСОБА_1 «Про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг» не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Таким чином, враховуючи те, що суддею встановлено зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи боржника, яке не співпадає з адресом, за яким споживалась електрична енергія та наявний борг, що є предметом заяви про видачу судового наказу, й доказів, які б підтверджували факт споживання боржником електричної енергії саме за цим адресом не надано, вважаю за необхідне у видачі судового наказу відмовити повністю.

Постановляючи ухвалу слід зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року; статтями 9, 55 і 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 8, 17 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», а також 1 5, 17, 18, частиною 3 статті 19, статтями 27 30, 76 80, 89, 160 - 165, 167, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 260, частиною 2 статті 261, частинами 5 та 11 статті 272, частиною 2 статті 352, пунктом 1 частини 1 статті 353 і частиною 2 та 3 статті 354 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),-

у х в а л и в:

У видачі судового наказу за заявою ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» до ОСОБА_1 «Про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг» відмовити повністю.

Роз`яснити, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини 1 статті 165 Цивільного процесуального кодексу України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Ухвалу постановлено, оформлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Суддя С. В. Мащенко