ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/9202/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Шаповалової К.В.,

за участю секретаря судового засідання Давидюк В.О.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Київ, вул. О. Кошиця, 5а в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03 березня 2023 року позивач надав відповідачу у борг кошти у розмірі 80000 доларів США строком до 03 травня 2023 року, що підтверджується відповідною розпискою, на час звернення із позовом до суду відповідач лише частково повернув борг позивачу в розмірі 5000 доларів США та 10000 грн, які були зараховані як погашення процентів за користування коштами. На даний час заборгованість відповідача перед позивачем становить 75 000 доларів США, заборгованість по процентам - 705723,58 грн та 3% річних - 2971,23 долара США, що еквівалентно 3 919 978, 38 грн, які позивач просить суд стягнути із відповідача на свою користь.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 серпня 2024 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 3 вересня 2024 року.

Разом із позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 серпня 2024 року заяву було передано в провадження судді Шаповаловій К.В.

Згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру від 4 вересня 2024 року відповідач значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року заяву про забезпечення позову у справі було задоволено частково, та накладено арешт на нерухоме майно, а саме частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовче засідання на 16 жовтня 2024 року на 10:00 год.

Підготовче засідання призначене на 16 жовтня 2024 року було відкладено на 11 листопада 2024 року на 11:30 год. за клопотанням представника відповідача.

Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 грудня 2024 року на 10:00 год.

У судове засідання призначене на 04 грудня 2024 року з`явилася представник позивача - адвокат Попова Г.Г., від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи те, що представником відповідача не було долучено до справи відзиву на позовну заяву, пояснень стосовно позову та жодних клопотань, які стосуються предмету позову, зважаючи на те, що саме представником відповідача було подано до суду заяву про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті, та з урахуванням того, що до клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання не було надано належних доказів щодо поважності причин неявки, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника відповідача та самого відповідача.

Представник позивача у судовому засідання підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов наступного висновку.

Судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем 03 березня 2023 року було укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 кошти у розмірі 80 000,00 (вісімдесят тисяч) доларів США, що станом на 03 березня 2023 року за курсом НБУ становило 2 924 800,00 грн, а ОСОБА_3 , в свою чергу, зобов`язався повернути вказані кошти у строк до 03 травня 2023 року. Представником відповідача не заперечувався факт укладання вказаного договору позики.

Позивач зазначив, що 30 березня 2023 року відповідач частково повернув позивачу кошти у розмірі 5000,00 доларів США. В подальшому відповідач повернення коштів не здійснював.

Також позивач зазначив, що 31 липня 2024 року відповідач перерахував позивачу кошти у розмірі 10 000,00 грн, що за домовленістю сторін було віднесено позивачем до погашення відповідачем суми процентів за користування позикою.

За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, позаяк заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Судом встановлено, що відповідач не виконував умови договору та станом на 26 серпня 2024 року (день подання позову до суду) не виконав свої зобов`язання за договором позики, зокрема не повернув суму позики в строк до 03 травня 2023 року в повному обсязі.

Таких доказів не було й подано представником відповідача під час розгляду справи в суді.

Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, зважаючи на те, що судом встановлено, що кошти фактично були передані від позивача відповідачу, відповідач не спростував належними, достатніми та достовірними доказами факт отримання коштів від позивача в розмірі 80 000,00 доларів США, а також не довів відсутність у нього обов`язку щодо повернення таких коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача решти суми позики в розмірі 75 000,00 доларів США підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 2 971, 23 доларів США за порушення терміну повернення позичених коштів.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та діє на цей час.

Враховуючи викладене вимога щодо стягнення відповідача за період з 3 травня 2023 року по 23 серпня 2024 року 3% річних у розмірі 2971,23 долара США задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача відсотків від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України у розмірі 705 723,58 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)).

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)).

За умовами договору позики (розписки) відповідач мав повернути позивачу кошти, отримані в борг у строк до 3 травня 2023 року, тобто останнім днем повернення позики є саме 3 травня 2023 року (аналогічна позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 9 червня 2020 року у справі № 419/1965/18).

Як вбачається з долученого до позову розрахунку, позивачем нараховано та заявлено до стягнення відсотки за користування його коштами відповідачем на підставі статті 1048 ЦК України за період з 3 травня 2023 року по 23 серпня 2024 року.

Але, з огляду на вказане, позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не мав права нарахувати проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 2117,65 грн, тобто за 1 день (3 травня 2023 року) користування коштами в межах визначеного сторонами строку, на який надавалась позика.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення Закону, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 75 000, 00 доларів США та відсотків за користування кредитними коштами у сумі 2117,65 грн, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81,142, 206, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 75 000, 00 доларів США та відсотки за користування коштами у розмірі 2117,65 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 9559,53 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 11 грудня 2024 року.

Суддя К.В. Шаповалова