ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/5120/24 Головуючий суддя І інстанції Марченко В. В.
Провадження № 22-ц/818/3875/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 6 грудня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 20 вересня 2024 року, по цивільній справі №639/5120/24, за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 з урахуванням уточнень звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: Управління відділу приватизації житлового фонду Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, Приватний нотаріус Гуменна Любов Петрівна Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Харківського нотаріального округу, в якій просив встановити юридичний факт, що має значення, щодо наявності родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.08.2024 року була залишена без руху в зв`язку з недотриманням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

На виконання вимог ухвали суду від 26.08.2024 року ОСОБА_1 було надано уточнену позовну заяву.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.09.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління відділу приватизації житлового фонду Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, Приватний нотаріус Гуменна Любов Петрівна Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Харківського нотаріального округу про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без руху з причин неповного виконання ухвали суду від 26.08.2024.

На виконання ухвал Жовтневого районного суду м. Харкова Саркісовим С.Є. надано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Однак, вимоги ухвал Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.08.2024 року та від 10.09.2024 року не виконанні, недоліки заяви не усунуті.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.09.2024 повернуто заяву заявнику.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кожна людина має право на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом.

Зазначив, що судом проігноровано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочан проти України», «Фельдман проти України», «Де Куббер проти Бельгії», «Кастільо Альгар проти Іспанії», «Харченко проти України», неадекватне реагування на часткове виконання ухвал від 26.08.2024 та 10.09.2024.

Вказав, що він у своїй заяві про усунення недоліків заяви вказував про її часткове виконання.

Стверджує, що Жовтневий районний суд м.Харкова не ліквідовано, не реорганізовано, і він продовжує своє не законне функціонування, пов`язане зі своєю злочинною діяльністю у вигляді публічного використання символіки комуністичного тоталітарного режиму, за що передбачена кримінальна відповідальність за вчинення таких дій. Суддями цього суду порушено вимоги ч.7 ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», згідно якої забороняється використовувати в назві юридичної особи символіку комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів».

Зазначив, що у справі «Креуз проти Польщі» наголошено, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду.

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст.ст. 367 ЦПК України заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Суд в оскарженій ухвалі про повернення позову мотивував свої висновки наступним чином.

У частинах 1, 2 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Статтею 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку. Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

У рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява № 28249/95) ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, як він уже постановляв у багатьох випадках, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, це положення, яке містить у собі «право на суд», з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6. Такі характеристики судового провадження, як справедливість, відкритість та невідкладність, насправді не мають жодної цінності, якщо таке провадження передусім не порушено. І в цивільних справах навряд чи можна уявити верховенство права без можливості мати доступ до суду (див. рішення Суду «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 січня 1975 року, серія A, N 18, с. 18, п. 34 (у кінці) та 35 - 36; і «Z та інші проти Сполученого Королівства» (Z and Others v. the United Kingdom) (GC) N 29392/95 ECHR 2001-..., п. 91-93)» (пункт 52).

У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) ЄСПЛ також виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» ((Bellet v. France)) від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).

Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких дискримінаційних перепон чи занадто формалізованих ускладнень.

З матеріалів справи вбачаєтьсята підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 26 серпня 2024 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із невідповідністю вимогам статей 175, 177 ЦПК України.

Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу необхідно привести вимоги заяви у відповідність ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме: в позовній заяві не зазначено відомості про наявність або відсутність електронного кабінету заявника; до заяви не додано докази, що підтверджують проживання заявника за адресою: АДРЕСА_1 ; в заяві не зазначений перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви та відомості щодо наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; в заяві не наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які заявник поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; відсутнє підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; до заяви не додано копії заяви та копії всіх документів, що додаються до неї.

Суд вказав, що зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається, що заявником не залучено заінтересованої особи, встановлений 5-денний строк виконання ухвали для виправлення недоліків.

На виконання вимог ухвали суду від 26.08.2024 року ОСОБА_1 було надано позовну заяву 05 вересня 2024 року та заяву про часткове виконання ухвали суду та вказано на неможливість виконання іншої частини ухвали.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.09.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління відділу приватизації житлового фонду Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, Приватний нотаріус Гуменна Любов Петрівна Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Харківського нотаріального округу про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без рухуу зв`язку із невідповідністю вимогам статей 175, 177 ЦПК України та частково виконання ухвали суду від 26.08.2024.

Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції виходив із того, позивачу необхідно привести вимоги заяви у відповідність ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме: в заяві не зазначений перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви та відомості щодо наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; в позовній заяві не наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які заявник поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; відсутнє підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Суд зазначив, що відповідно до ч. 4, ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Зазначеною ухвалою вказано на необхідність усунення недоліків заяви протягом 5 днів з дня вручення копії ухвали про залишення заяви без руху.

На виконання ухвал Жовтневого районного суду м. Харкова Саркісовим С.Є. 13.09.2024 надано до суду заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.09.2024 повернуто заяву заявнику.

Суд при цьому вказав на те, що згідно матеріалів справи та поданої заяви вимоги ухвал Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.08.2024 року та від 10.09.2024 року на даний час не виконанні, недоліки заяви не усунуті.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги, що як вбачається з заяви від 13.09.2024 та із заяви про встановленняфакту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 виконав вимоги ухвал суду від 26.08.2024 року та від 10.09.2024 року. ОСОБА_1 вказав, що ним надано до заяви копія відповіді від 13.12.2023 вих.№7417 заступника начальника управління начальника відділу приватизації житлового фонду Брусенцової Я.В.; копія відповіді від 24.01.2024 вих.№9/01-16 приватного нотаріуса Гуменної Л.П.; копія заяви про надання дублікату свідоцтва про право власності на житло спадкоємця за законом від 03.06.2024, копія ухвали судді Харківського окружного адміністративного суду Котеньова О. від 04.06.2024 у справі №520/15496/24 (а.с.11,12-13), що свідчить про те, що вимоги зазначені у ухвалі суду від 10.09.2024, саме п.8, ч.3 ст.175 ЦПК України ним виконано. Також ним у прохальній частині заяви заявлено клопотання про витребування повного витягу з Державного реєстру актів стану громадян на ОСОБА_3 ,18.03.1942 та на його сина ОСОБА_2 ,02.04.1971, оскільки він не може їх самостійно надати та про це він зазначав у заяві від 22.08.2024 та просив витребувати копію спадкової справи №79/2023 (а.с.2).

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що суд першої інстанції під час вирішення питання щодо прийняття позовної заяви (заяви) та відкриття провадження у справі фактично надав оцінку доказам по суті спору, а не для з`ясування наявності у суду предметної компетенції (юрисдикції) та територіальної підсудності, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Для вирішення такого завдання суд застосовує менший стандарт доказування на перший погляд, а не баланс вірогідності чи поза розумним сумнівом, який застосовується на наступних стадій розгляду справи по суті.

Ненадання відповідних доказів та необґрунтованість заяви повинно мати наслідком відмову у його задоволенні, а не повернення позовної заяви на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі. Оцінка достатності доказів на підтвердження обґрунтованості звернення з позовом до суду є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті. Також питання щодо надання та витребування доказів може бути вирішено на стадії підготовчого провадження.

До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах: від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19(провадження № 61-2192св20); від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20); від 19 січня 2021 року у справі № 129/599/21 (провадження № 61-12856св21); від 14 липня 2021 року у справі № 344/14440/20 (провадження № 61-4061св21).

Крім того, у поданій заяві ОСОБА_1 просив відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, тому суд мав вирішити це питання по суті відповідно до приписів ст. 136 ЦПК України, а не вважати невиконаними вимоги ухвали суду про відсутність попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які заявник поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи несплату судового збору.

Згідно ст. 134 ЦПК України:

1. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

2. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

3. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

4. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

За змістом частини другої статті 134 ЦПК України - у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Крім того, заявник вказав про неможливість виконання інших вимог суду, а тому суд першої інстанції мав діяти відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, та з метою виконання завдання цивільного судочинства: керувати ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігати зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази (частина друга статті 297 ЦПК України). Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суди повинні ураховувати сформовані Європейським судом з прав людини умови обмеження права особи на доступ до суду, проте, такі умови не можуть зашкоджувати самій суті права на звернення до суду та переслідують легітимну мету і ця мета відповідає потребам суспільства та окремих осіб, такі умови забезпечують розумну пропорційність між встановленими обмеженнями та поставленою метою.

Європейський суд з прав людини в Рішенні від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

Питання щодо якості такого викладу (підставність, чіткість, обґрунтованість, доведеність), оцінка таким обставинам, а також наявність чи відсутності порушення прав заявника судом не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі чи вирішення питання про прийняття заяви.

У випадку встановлення судом невідповідності зазначених у позовній заяві (заяві, скарзі) обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточності формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеності підстав позову за кожною вимогою, то це не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову (заяви) по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Аналогічні висновки були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23, згідно яких суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях судового процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу.

Суд першої інстанції не розглянув його клопотання про відстрочення сплати судового збору та не був позбавлений можливості вирішити питання щодо прийняття заяви та відкриття провадження у справі на підставі наданої заяви та долучених до неї доказів, та керувати подальшим розглядом справи відповідно до наявних у нього диспозитивних повноважень з метою виконання завдання цивільного судочинства. Повертаючи заяву, суд першої інстанції у даному випадку проявив надмірний юридичний формалізм.

При цьому, суд першої інстанції помилково не звернув уваги, що ОСОБА_1 у заяві вказав, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с.12 на зв.), що свідчить про те, що вимоги зазначені у ухвалі суду від 10.09.2024, а саме п.10, ч.3 ст.175 ЦПК України ним виконано.

Із змісту поданої заяви ОСОБА_1 вбачається, що ним подано заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

Тобто, ОСОБА_1 він виправив позовну заяву на заяву про встановлення факту, що має юридичне значення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому відповідно до ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші доводи скарги не мають юридичного значення для оцінки законності та обґрунтованості оскарженого судового рішення, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки наразі було розглянули лише проміжне процесуальне питання, а не вирішується спір по суті, відповідно до змісту ст. 141 ЦПК України питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, п.4 ч.1 ст.376, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 20 вересня 2024 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст судового рішення складений 16 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді О.В. Маміна.

Н.П. Пилипчук.