П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06 травня 2020 року він уклав із ОСОБА_1 договір найму квартири. Термін дії цього договору - до 06 травня 2021 року.

Згідно з пунктами 3.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.7. договору, плата за цим договором становить суму в розмірі гривневого еквівалента 1 300 дол. США. При передачі квартири і майна наймач зобов`язується виплатити наймодавця плату за перший місяць дії договору, що складе гривневий еквівалент 1 300 дол. США, надалі оплата за цим договором здійснюється щомісячно не пізніше 7-го числа. У день укладення договору було складено акт передачі квартири та майна (додаток до договору №1) й негайно передано у користування наймача. На початку грудня 2020 року наймач зателефонував йому та повідомив, що припиняє користування квартирою та звільняє її; ключі залишив на посту охорони будинку. При цьому, наймач не сплатив орендну плату за останній місяць користування квартирою та достроково розірвав договір без повідомлення про це наймодавця, шляхом фактичного припинення користування квартирою з 07 грудня 2020 року.

Відповідно до пунктів 5.2., 5.3. договору, наймодавець і наймач має право достроково розірвати договір найму житлового приміщення за умови обов`язкового письмового попередження другої сторони за 30 календарних днів. У разі дострокового розірвання в період з 06 травня 2020 року включно до 06 травня 2021 року наймач сплачує неустойку в розмірі місячної орендної ставки на користь наймодавця.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою на користь грошові кошти в розмірі 2 600 доларів США, що еквівалентно 98 410,00 грн, та складається з орендної плати за листопад 2020 року - 1 300 доларів США та неустойки - 1 300 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 03 серпня 2024 року відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором найму у розмірі гривневого еквіваленту 1300 доларів США відповідно до курсу валют Національного банку України на день подання цієї заяви, судові витрати у розмірі 1609, 50 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.

17 вересня 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

30 вересня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів.

У судове засідання, призначене на 07.11.2024 року, з`явився представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Як установлено судом, 06 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір найму квартири АДРЕСА_1 . У день укладення договору був складений акт передачі квартири та майна (додаток до договору №1), що підписаний сторонами.

Відповідно до пункту 7.1 договору, термін дії цього договору з 06 травня 2020 року до 06 травня 2021 року.

Згідно з пунктами 3.1., 3.2., 3.3., 3.4., 3.7. договору, встановлено, що плата за цим договором становить суму в розмірі гривневого еквівалента 1 300 дол. США. При передачі квартири і майна наймач зобов`язується виплатити наймодавцю плату за перший місяць дії договору, що складе гривневий еквівалент 1 300 дол. США, надалі оплата за цим договором здійснюється щомісячно не пізніше 7 числа. Всі розрахунки між сторонами за цим договором проводяться у гривнях на день оплати та підтверджуються документально.

За пунктами 4.1., 4.2 договору, при передачі квартири наймач передає наймодавцю для гарантії сплати наймачем платежів, передбачених пунктом 3.6 цього договору, та відшкодування майнової шкоди, відповідно до пункту 2.2.5, суму у розмірі гривневого еквівалента 1 300 дол. США. Вказана у пункті 4.1 сума повертається наймачу не пізніше двох банківських днів з часу закінчення найму житла, за вирахуванням заборгованості наймача за платежами, передбаченими цим договором, і відшкодуванню майнової шкоди, завданої квартирі та майну, що підтверджується актом передачі квартири та майна, а також актом завершення найму квартири.

Пунктом 51.1 зазначеного договору визначено, що наймодавець і наймач має право достроково розірвати договір найму житлового приміщення за умови обов`язкового письмового попередження другої сторони за 30 календарних днів.

Відповідно до пунктів 5.2., 5.3. договору, наймодавець і наймач має право достроково розірвати договір найму житлового приміщення за умови обов`язкового письмового попередження другої сторони за 30 календарних днів. У разі дострокового розірвання в період з 06 травня 2020 року включно до 06 травня 2021 року наймач сплачує неустойку в розмірі місячної орендної ставки на користь наймодавця.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що невиконання або неналежне виконання користувачем зобов`язання з оплати є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами статей 611, 625 ЦК України.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

У своїй позовній заяві позивач стверджував, що наймачем не сплачено орендну плату за листопад 2020 року та односторонньо розірвано договір без завчасного попередження наймодавця.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України у разі, якщо одна сторона посилається на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, обов`язок доказування факту вчинення цих дій або наявність події покладається на ту сторону, яка стверджує про їх існування.

Позивач зазначає про те, що відповідач не сплатив орендну плату за листопад 2020 року. Натомість відповідач зазначає про сплату ним такої орендної плати за вказаний період.

Зважаючи на наведені вище процесуальні норми, саме відповідач несе обов`язок доказування факту сплати орендної плати за листопад 2020 року, чого ним зроблено не було. З даного приводу не було надано жодного належного доказу, відтак суд констатує факт несплати вищевказаного платежу. За таких умов вимоги позивача про стягнення орендної плати за листопад 2020 року є обґрунтованими.

Окремо при вирішенні справи суд зважає на те, що при укладенні договору оренди сторони передбачили розділ забезпечення виконання обов`язків.

Зокрема за п.4.1, 4.2, 4.3. Договору при передачі квартири для гарантії сплати наймачем платежів за договором та відшкодування можливої майнової шкоди, відповідно до пункту 2.2.5, наймач передає наймодавцю суму у розмірі гривневого еквівалента 1 300 доларів США. Вказана у пункті 4.1 сума повертається наймачу не пізніше двох банківських днів з часу закінчення найму житла, за вирахуванням заборгованості наймача за платежами, передбаченими цим договором, і відшкодуванню майнової шкоди, завданої квартирі та майну, що підтверджується актом передачі квартири та майна, а також актом завершення найму квартири. Оплата платежів, передбачених п.3.6. договору підтверджується наймачем документально.

На виконання вказаного обов`язку відповідач передав позивачу 1300 доларів США, що фактично не заперечується жодною зі сторін.

Відповідно до положень п.4.2 Договору з вказаних коштів позивач має право отримати відшкодування майнової шкоди, завданої квартирі або майну в ході оренди, однак факт спричинення такої шкоди та її розмір має бути підтверджений актом завершення найму квартири.

Оскільки вказаний акт не підписаний сторонами, а позивач не надав до суду інших доказів факту завдання відповідачем квартирі та майну в ній шкоди, підстави для утримання вказаних коштів у позивача відсутні.

За таких умов, суд вважає, що саме з вказаних коштів мають бути задоволені вимоги позивача щодо відшкодування орендної плати за листопад 2020 року.

Щодо вимоги позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки у розмірі місячної орендної плати, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для нарахування відповідачу такої неустойки, оскільки факт дострокового розірвання договору встановлено судом та підтверджено обома сторонами, а відповідно до п.5.3. договору це є самостійною та достатньою підставою для нарахування вказаної неустойки. В той же час в ході розгляду справи, зокрема при поданні відзиву на позов, відповідач зазначив про необхідність застосування до позовних вимог позивача положень Цивільного кодексу України щодо строків позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Положеннями ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на те, що права позивача на отримання неустойки за дострокове розірвання договору виникло з часу розірвання такого договору, зокрема в грудні 2020 року, а до суду він звернувся лише в листопаді 2023 року, колегія суддів апеляційного суду констатує порушення позивачем спеціального строку позовної давності в 1 рік, що є підставою для відмови в задоволенні такої позовної вимоги.

Зважаючи на вищевикладені висновки про покриття орендної плати за листопад 2020 року за рахунок забезпечувального платежу, а також пропуск строку позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки за договором, підстави для задоволення позову наразі відсутні, відтак апеляційна скарга підлягає до задоволення, оскаржуване рішення - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При поданні апеляційної скарги апелянт просив суд стягнути з позивача 15 000, 00 грн витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотав сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, частиною восьмою цієї ж статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Питання стягнення судових витрат неодноразово було предметом дослідження Верховного Суду, у зв`язку з чим судом була напрацьована численна судова практика.

Зокрема Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2022 року у справі №128/1326/18 зробив наступні висновки:

Верховний Суд в постанові від 01 лютого 2022 року у справі № 128/1326/18 наступні висновки: «У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-п /провадження № 14-382цс191, в якому було звернуто увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 44217св18).

Вказана правова позиція однозначно застосована Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.05.2021 року у справі №754/12116/18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, Верховним Судом у складу колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2020 року у справі №329/766/18, та Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі №813/481/18 та в постанові від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20.

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством».

Позивач у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначив неспівмірність заявленого розміру витрат на правничу допомогу складності справи. У той же час твердження позивача з цього приводу не містить конкретного посилання на конкретні обставини щодо такої неспівмірності, відтак залишилось декларативними і не можуть бути прийняті судом.

Не можуть бути прийняті судом і твердження позивача щодо ненадання апелянтом доказів доцільності та неминучості витрат та їх обґрунтованість.

До справи позивачем було надано договір № 4/0724 про надання правової допомоги від 17 липня 2024 року та додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги від 22 липня 2024 року, відповідно до яких сторони встановили вартість оплати однієї години роботи адвоката у розмірі 1000, 00 грн.

Зважаючи на звичну ділову практику, вказаний розмір не вбачається судом завищеним. Не суперечить він і положенням постанови Кабінету Міністрів України №465 від 17.09.2014 року «Питання оплати послуг та відшкодування витрат адвоката, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу» в чинній на даний час редакції, яку суд в даному випадку застосовував в якості орієнтиру для вирішення питання належності заявленої відповідачем ставки оплати адвоката.

Позивачем надано до суду акт приймання - передачі виконаних робіт №1 за договором про надання правової допомоги від 29.07.2024 року, де зазначено вид допомоги та їх вартість, який також не вбачається судом неналежним.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що суд дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача відповідно до положень ч.2 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню 15 000, 00 грн витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на викладене, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1609, 50 грн

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1609 (одна тисяча шістсот дев`ять) грн 50 коп за подачу апеляційної скарги та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 грн витрат на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько