Справа № 454/1514/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокаль цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи: приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Ніткевич Вікторії Орестівни про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача та просить визнати заповіт складений ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. - нікчемним та недійсним.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла її мати ОСОБА_3 , яка до дня смерті проживала у АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_2 , донькою ОСОБА_1 та внуком ОСОБА_4 .

Протягом встановленого законодавством строку позивач звернувся до приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Ніткевич В.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері за законом, однак дізналася про те, що мати за життя склала заповіт на користь сина брата позивачки, який звернувся також із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Позивач стверджує, що на час складення заповіту, мати була дуже хвора. В останні роки життя вона хворіла та була неадекватна часто не впізнавала членів родини, не орієнтувалася в часі, не пам`ятала своєї адреси та імен членів родини, говорила сама до себе. Отже заповіт на ім`я її брата, який посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І. є нікчемним та недійсним так як не відповідає дійсній волі спадкодавця, а на нас його складання спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій. Враховуючи викладене, позивач просить визнати вищезгаданий заповіт нікчемним та недійсним.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволені позовних вимог, а також проти призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та судово-почеркознавчої експертизи. В своє обґрунтування зазначає, що на час складання заповіту у 2017 році мати не мала проблем із здоров`ям або фізичних вад, які б могли їй перешкоджати у складанні заповіту, що також підтверджує той факт що вона сама поїхала у м.Сокаль до приватного нотаріуса для вчинення правочину. Більше того, нотаріусом дотримано процедуру при посвідчені заповіту, протилежного позивачем не доведено. Позивачем також не доведено хвороби спадкодавця, не надано жодних медичних довідок які б вказували на характер захворювань у матері, також не долучено жодних доказів на підтвердження порушень при посвідчені заповіту, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою суду від 05.01.2022 року задоволено клопотання позивача та призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено.

09.08.2024 року на адресу суду повернулися матеріали цивільної справи без виконання, у зв`язку із тим, що оплата експертизи не проведена.

В судове засідання позивача не прибула, попередньо надала клопотання про відкладення розгляду справи терміном на три місяці, оскільки бажає підготуватися до судового процесу а також клопотала про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Відповідач в судове засідання не прибув, його представник надав суду клопотання про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги не визнав.

Представник третьої особи - приватний нотаріус Ніткевич В.О. в судове засідання не прибула, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вирішення даного питання покладає на розсуд суду.

Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ст.ст.1233,1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Свобода заповіту - це надана фізичній особі можливість на власний розсуд, у межах, визначених цивільним законодавством, розпорядитися власним майном на випадок смерті, змінити чи скасувати заповіт, а також обрати для своїх заповідальних розпоряджень іншу форму, не заборонену законом.

Частиною 2статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Частиною другою ст. 1247 ЦК України передбачено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з частиною третьою ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. За частиною четвертою вказаної статті, заповіти посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 зробила розпорядження та все своє майно заповіла синові ОСОБА_2 .

Оспорюваний заповіт складено 11.12.2017р. в м. Сокаль, Львівської області та посвідчено приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г.І., записаний ним зі слів заповідача, до підписання прочитаний уголос і підписаний заповідачем, особу встановлено та дієздатність перевірено.

У даному заповіті вказано про те, що заповідачу роз`яснено зміст статей 1241,1254, 1307 Цивільного кодексу України. Заповіт складено у двох примірниках, один з яких залишається і зберігається у справах приватного нотаріуса, а другий видається заповідачу.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

При цьому, згідно п. 2.5. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5 (далі - Порядок), при вчиненні нотаріальних дій визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України Про нотаріат , згідно якої під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЗУ Про нотаріат визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

Відповідно до правової позиції КЦС ВС викладеної в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 303/5126/18, дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

В ході розгляду даної справи позивачем не доведено, що в момент складання заповіту 11.12.2017р. ОСОБА_3 , за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Доказів наведеного позивач у порядку статті 76 ЦПК України не надав, що є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи, що ухвалою суду від 05.01.2022 року задоволено клопотання позивача та призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, оскільки висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Однак така не була оплачена позивачем та не проведена, наявність перешкод для її проведення позивачем не доведено.

Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, на що неодноразово наголошував у своїй практиці ВС (зокрема Постанова ВС від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20).

Проте позивач повторно заявила клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи разом із відкладенням судового розгляду більш як на три місяці то суд вважає заяву в цій частині необґрунтованою та відмовляє позивачу у її задоволенні, оскільки вважає, що позивачем безпідставно не здійснено оплату за проведення експертизи, та вбачає зловживання позивачем своїми процесуальними правами, спрямованими на затягування процесу внаслідок подачі нею клопотань.

Варто зауважити, що жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема , подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України).

Таким чином у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача, невідповідність його форми та змісту вимогам чинного законодавства, чи не усвідомлення заповідачем своїх дій на момент складення заповіту.

Незгода позивача із волевиявленням спадкодавця, при відсутності допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх тверджень, не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, оскільки на підтвердження заявлених вимог позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні, а також доказів на підтвердження обставин, з якими він пов`язує недійсність цього правочину.

Керуючись ст. ст.3,5,11,81,89,141,259,263-265,268,272,273 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи: приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Ніткевич Вікторії Орестівни про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 місце проживання: с.Добрячин, Шептицького району, Львівської області.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: с.Добрячин Шептицького району, Львівської області.

Третя особа: приватний нотаріус Шептицького районного нотаріального округу Львівської області ЗМУМЮ Ніткевич Вікторія Орестівна місце знаходження: м.Сокаль, вул.Шептицького, 96а, Шептицького району, Львівської області.

Головуючий: Л. Ю. Фарина