Справа № 645/3423/24
Провадження № 2/645/1730/24

17 грудня 2024 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Сілантьєвої Е.Є.,
за участю секретаря судових засідань Ятлової Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, яким просить розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 зареєстрований 26.09.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №2 Харківського управління юстиції Актовий запис №1506; судові витрати по справі покласти на відповідача та стягнути з нього на користь позивача сплачений судовий збір 1211,20 грн.; після розірвання шлюбу прошу залишити їй прізвище ОСОБА_3 ; стягувати з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на її користь на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 3196,00 грн щомісячно.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що, 26.09.2008 між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №2 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1506, зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося, так як відповідач постійно зраджував, не ночував вдома, вів аморальний стиль життя, матеріально не забеспечував позивачку та дітей, підіймав руку на неї, коли вона гойдала дитинута могла її уронити, виштовхував з квартири, де були діти, та не пускав по 3-5 годин, це тоді, коли молодший син перебував виключно на грудному кормлінні, ображав, залишав на декілька днів без їжі. Шлюбні відносини між ними припинені з жовтня 2014 року коли молодшому сину виповнилося 6 місяців. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Спору про поділ майна, що є нашою спільною власністю немає. За 10 років утримання дітей повністю на позивачці у відповідача за його словами ніколи немає грошей (тому що всі кошти йдуть йому на розваги з друзями та подругами). Відповідач офіційно не працює, діти їдять, одягаються, хворіють та багато іншого, на все це потрібні кошти, але відповідач цілком байдужий до цього. Діти потребують лікування (інсулінорезистентність, ожиріння, дефіцит вит Д, неврологічні стани, які супроводжуються сильними головними болями, пролапс мітрального клапану серця, деформація стоп) постійне обстеження, (аналізи тільки в приватних лабораторіях роблять) повноцінне та дієтичне харчування, заміна окуляр, ортопедичне взуття.В звязку з зазначеним просила позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.06.2024 позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху.
20.06.2024 недоліки позивачем усунуто.
Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєвою Е.Є. від 25 червня 2024 року відкрито провадження у справі з викликом сторін.
Позивач в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Надала суду заяву, в якій просить проводити судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином. В судовому засіданні 25.07.2024 просив відкласти розгляд справи та надати час для ознайомлення з матеріалами справи, про розгляд справи у суді повідомлений. Заперечень, відзиву та інших клопотань не подавав. Заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило.
Також, інформація про час та місце розгляду справи була розміщена на веб-сайті «Судова влада» в розділі «Найближчі слухання».
Отже, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив, що 26.09.2008 між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №2 Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1506, зареєстровано шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво пронародження серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 ).
Як зазначено в позовній заяві спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ними припинені з жовтня 2014 року.
На думку позивачки, їхня сім`я вже не існує, примирення між ними не відбудеться. Продовження подружнього життя неможливе та не доцільне, а тому буде суперечити їхнім особистим інтересам.
Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Статтею 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
Згідно з частиною 3 та частиною 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
За змістом частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до вимог статті 110 цього Кодексу, якою закріплено право одного з подружжя на подання позову про розірвання шлюбу.
Згідно з частиною 1 статті 110 сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Обмеження права на подання позову, визначені частиною 2 статті 110 СК України, судом не встановлені.
Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно частини 3 статті 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 5 "Рівноправність подружжя" Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
За таких обставин, суд, приходить до висновку, що позовна заява про розірвання шлюбу є виваженою та свідомою, відповідає її дійсній волі, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімейні стосунки подружжя є формальними, поновити шлюбно-сімейні стосунки сторони наміру не мають, у зв`язку з чим подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки та порушувало принцип добровільності шлюбу, визначений статтею 24 Сімейного кодексу України, що має істотне значення, а отже перешкод для розірвання шлюбу суд не вбачає.
За змістом статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Поряд з цим, суд враховує, що позивачка не заявила вимогу про відновлення свого дошлюбного прізвища після розірвання шлюбу та просила залишити їй прізвище « ОСОБА_3 ».
Відповідно до положень частини 2 статті 115 Сімейного кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їхніх спільних неповнолітніх дітей, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
За приписами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відтак, обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Дані обставини лише враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти.
Частиною 1 статті 80 СК України встановлено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
Частинами 2, 3 статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно з частинами 1, 2 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України.
Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частин 2, 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів 50 % заробітної плати боржника. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника у випадку стягнення аліментів на неповнолітніх дітей не може перевищувати 70 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.
Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Враховуючи, що неповнолітні діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні і даний факт відповідачем не спростовується та підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 10.06.2024 № 2024/006756278 та № 2024/006755727, суд дійшов висновку, що діти потребують стабільної, щомісячної матеріальної допомоги з боку батька, який має обов`язок по утриманню своїх неповнолітніх дітей.
При визначенні розміру аліментів, суд, відповідно до вимог частини 1 статті 182 СК України, врахував: стан здоров`я та матеріальне становище дітей, з наданої медичної документації вбачається, що діти потребують лікування - інсулінорезистентність, ожиріння, дефіцит вит Д, неврологічні стани, які супроводжуються сильними головними болями, пролапс мітрального клапану серця, деформація стоп; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є молодим працездатним чоловіком. Відомостей про незадовільний стан здоров`я останнього, а також про наявність на його утриманні інших дітей та непрацездатних осіб суду не надано. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання своїх малолітніх дітей та не позбавлений можливості сплачувати аліменти на утримання дитини у запропонованому позивачем розмірі.
У відповідності зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
За приписами частини 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З огляду на вказане, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3196,00 грн., щомісячно, починаючи з дня пред`явлення починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення кожним з дітей повноліття - подальшою щорічною індексацією відповідно до закону.
Саме такий розмір аліментів, на думку суду, у повній мірі може забезпечити ді належний рівень життя та умови для розвитку, які гарантовані державою, та, водночас, не стане надмірним тягарем для батька у понесених витратах.
У порядку пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Суд встановив, що при подачі позову, позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Крім того, в порядку частини 6 статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Враховуючи наведене та керуючись Конвенцією ООН про права дитини, статтями 24, 55, 56, 110, 112, 113, 114, 150, 155,141, 180 - 183, 184, 191, 199, 200 Сімейного кодексу України, статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей задовольнити повністю.
Шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 26.09.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №2 Харківського управління юстиції, актовий запис №1506 - розірвати.
Стягувати з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 від 12.03.2024), на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_6 , паспорт НОМЕР_7 від 12.03.2024,) аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 3196,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду 11.06.2024 і до досягнення кожним з дітей повноліття - подальшою щорічною індексацією відповідно до закону.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 від 12.03.2024,) на користь держави судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривні 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривні 20 копійок.
Відповідно до вимог частини 2статті 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставляння відмітки в актовому записі про шлюб.
Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості щодо учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_6 , паспорт НОМЕР_7 від 12.03.2024,
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 від 12.03.2024.
Повний текст судового рішення виготовлено 17.12.2024.
Суддя: