Справа № 135/436/24
Провадження № 2/135/421/24
РІШЕННЯ

іменем України

09.12.2024 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ладижині Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням сторін) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.1. Виклад позиції позивача.

08.04.2024 ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 43 045 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 02.07.2020 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , шляхом використання електронного підпису (застосованого через одноразовий ідентифікатор), був укладений кредитний договір № 626103378. Відповідно до умов договору, кредитодавець зобов`язувався надати позичальнику кредит у сумі 15 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності. На виконання умов договору 02.07.2020 ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 15 000 грн на банківську картку відповідача № 5168хххх хххх 5442.

Однак позичальник не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 08.09.2020 виникла заборгованість на загальну суму 32 335 грн, яка складається з: тіла кредиту в розмірі 15 000 грн; заборгованості за відсотками в розмірі 17 335 грн.

28.11.2018 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01 (зі змінами від 28.11.2019, 31.12.2020 та 31.12.2021), за яким ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТзОВ «Таліон Плюс» право вимоги за кредитним договором до відповідача на загальну суму 32 335 грн.

05.08.2020 між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/0820-01 (зі змінами від 03.08.2021 та 30.12.2022), за яким ТзОВ «Таліон Плюс» відступило ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» право вимоги за кредитним договором до відповідача на загальну суму 43 045 грн.

04.08.2023 між ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було укладено Договір факторингу № 04/08/23-01, за яким ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» відступило ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» право вимоги за кредитним договором до відповідача на загальну суму 43 045 грн.

1.2. Щодо відзиву.

09.12.2024 на адресу суду від представника відповідача Бодачевського Р.В. надійшов відзив, в якому він висловлює свої заперечення проти позовних вимог, повністю їх не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Також представник відповідача звертається з клопотанням про поновлення строку для подання відзиву, але не надає жодних об`єктивних обґрунтувань поважності його пропуску.

Дослідивши зміст відзиву, суд дійшов висновку про залишення його без розгляду з огляду на таке.

Відповідно до частини 7 статті 178 ЦПК України, відзив подається у строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 07.05.2024 встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання відзиву.

Суд враховує, що представник відповідача був обізнаний про необхідність подачі відзиву з моменту постановлення ухвали про скасування заочного рішення та призначення справи до нового судового розгляду 17.10.2024. Від зазначеної дати до подання відзиву минуло майже два місяці. У самому відзиві не наведено жодної аргументації щодо поважності пропущеного строку.

Відповідно до статті 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки не визначені законом, встановлюються судом. Згідно з частинами 1 та 2 статті 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.

Отже, враховуючи, що відзив було подано з порушенням строків, суд залишає його без розгляду та вирішує справу за наявними матеріалами.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду.

Ухвалою суду від 11.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

07.05.2024 судом ухвалено заочне рішення про задоволення позову.

17.10.2024 ухвалою суду задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 , заочне рішення суду від 07.05.2024 скасовано, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 12.10.2024.

Надалі розгляд справи відкладався за клопотанням представника відповідача.

09.12.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, який залишено судом без розгляду з підстав зазначених в п. 1.2 рішення.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

У судове засідання представник позивача не з`явився, однак в позовній заяві зазначив, що просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник, будучи належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. При цьому, на адресу суду представник відповідача надіслав відзив своєї позиції щодо заявлених вимог.

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

При вирішені питання щодо можливості проведення судового розгляду за відсутності сторін суд враховує, що строки для подання заяв по суті справи, визначених статтями 191, 193, 199 ЦПК України сплинули.

Поряд з цим, частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

За вказаних фактичних обставин справи, а також наявності доказів своєчасного та належного повідомлення сторін про час, день та місце розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами, а також висловили свої позиції у позові та відзиві.

За вказаних обставин, за приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 02.07.2020 ОСОБА_1 через офіційний сайт ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» www.moneyveo.ua подала заявку на отримання грошових коштів у кредит. У цій заявці ОСОБА_1 зазначила персональні дані: П.І.Б., паспортні дані, номер телефону, РНОКПП, адресу електронної пошти, номер банківської картки для перерахування коштів № НОМЕР_1 , місце реєстрації/проживання (а.с. 18).

02.07.2020 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 626103378 на суму 15 000 грн 00 коп., на строк 30 днів (п. 1.2), з процентною ставкою 1,34 % на день на період строку кредиту (п. 1.3) та процентною ставкою 1,70 % на день на період, що перевищує строк користування кредитом (п. 1.4), що є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 4.3). Договором визначено (п. 2.1.1.6), що кредитодавець має право укладати договір відступлення права вимоги. У додатку 1 до цього договору міститься графік розрахунків за користування кредитом (а.с. 16-17).

У договорі (п. 4.1) відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту (а.с. 24-26).

Кредитний договір № 626103378 від 02.07.2020 підписаний відповідачкою 02.07.2020 о 11:14:00 годині шляхом введення одноразового ідентифікатора в інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога», що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 46).

Кредитні кошти в сумі 15 000 грн перераховані 02.07.2020 відповідачці на банківську картку № НОМЕР_2 хххх хххх 5442, що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с. 19).

На підтвердження розміру заборгованості відповідачки перед ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 626103378 від 02.07.2020, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 08.09.2020 становить 32 335 грн 00 коп., яка складається з тіла кредиту в розмірі 15 000 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 17 335 грн (а.с. 20-21).

28.11.2018 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає ТзОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, зазначених у Реєстрі прав вимоги (а.с. 55-56).

28.11.2019 додатковою угодою № 19 продовжено строк дії зазначеного договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (а.с. 53).

31.12.2020 додатковою угодою № 26 зазначений договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 викладено в новій редакції (а.с. 60-62).

31.12.2021 додатковою угодою № 27 продовжено строк дії зазначеного договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (а.с. 54).

До договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 додано витяг з реєстру прав вимоги від 08.09.2020, у якому зазначено, що ТзОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 32 335 грн 00 коп. (а.с. 34).

На підтвердження розміру заборгованості відповідачки перед ТзОВ «Таліон Плюс» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 626103378 від 02.07.2020, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 30.05.2023 становить 43 045 грн, яка складається з тіла кредиту в розмірі 15 000 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 28 045 грн (а.с. 23).

05.08.2020 між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого ТзОВ «Таліон Плюс» передає ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» приймає належні ТзОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, зазначених у Реєстрі прав вимоги (а.с. 69-70).

03.08.2021 додатковою угодою № 2 продовжено строк дії зазначеного договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 (а.с. 39).

30.12.2022 додатковою угодою № 3 продовжено строк дії зазначеного договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 (а.с. 40).

До договору факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020 додано витяг з реєстру прав вимоги від 30.05.2023, у якому зазначено, що ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 43 045 грн (а.с. 28).

На підтвердження розміру заборгованості відповідачки перед ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» надано виписку з особового рахунку за кредитним договором № 626103378 від 02.07.2020, згідно з якою заборгованість ОСОБА_1 за кредитом станом на 20.03.2024 становить 43 045 грн, яка складається з тіла кредиту в розмірі 15 000 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 28 045 грн (а.с. 27).

04.08.2023 між ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було укладено Договір факторингу № 04/08/23-01, відповідно до умов якого ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» передає ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» приймає належні ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 50-51).

До Договору факторингу № 04/08/23-01від 04.08.2023 додано витяг з реєстру прав вимоги від 04.08.2023, в якому вказано, що ТзОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 43 045 грн (а.с. 30).

V. Оцінка Суду.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих у кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, які не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з положеннями статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин також вважається вчиненим у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. При цьому правочин вважається підписаним, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді регулюються Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, оформлена в електронній формі. Відповідно до пункту 6 частини першої цієї статті, електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Суд встановив, що кредитний договір № 626103378 від 02.07.2020 між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. Відповідач через особистий кабінет на вебсайті позикодавця подав заявку на отримання позики за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив ці умови. Після цього позикодавець надіслав відповідачу на вказаний номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді SMS-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання договору позики.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами 13, 5 та 6 статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні. Зокрема, пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутність законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, коли право вимоги не виникло (наприклад, у разі нікчемності чи недійсності договору) або було припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), таке право вимоги не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому разі не має розпорядчого ефекту.

Однак це не зумовлює недійсності договору між первісним кредитором і новим кредитором, адже правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги здійснюється шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору про відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управлений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір №626103378 між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено 02.07.2020.

Водночас, договір факторингу №28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», укладено 28 листопада 2018 року.

Згідно з п. 2.1 укладеного договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

Відповідно п.п. 1.3. даного договору факторингу під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Відтак, даним договором факторингу встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога), при цьому перелік кредитних договорів, за якими здійснюється відступлення, наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги. Такі додатки до договору є невід`ємною частиною договору факторингу.

Відповідно до пункту 8.2 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року строк дії договору закінчується 28 листопада 2019 року.

Водночас, 28 листопада 2019 року між товариствами укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором. При цьому всі інші умови договору залишились без змін.

З реєстру прав вимоги від 08.09.2020 слідує, що до ТОВ «ФК «Таліон плюс» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 626103378 від 02.07.2020 на суму 32 335 грн.

05 серпня 2020 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №05/0820-01, відповідно до умов якого останній зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 8.2 вказаного договору факторингу строк дії договору закінчується 04 серпня 2021 року.

Також, 03.08.2021 та 30.12.2022 між товариствами укладено додаткові угоди до договору факторингу №05/0820-01 від 05 серпня 2020 року.

Згідно з реєстром прав вимоги від 30.05.2023 до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 626103378 від 02.07.2020 на суму 43 045 грн.

04 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «ЕЙС» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №04/08/23-01, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступив позивачу право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Відповідно до Реєстру боржників від 04 серпня 2023 року до ТОВ «ФК«ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 626103378 від 02.07.2020 на суму 43 045 грн.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу має бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Матеріалами справи встановлено, що кредитний договір № 626103378 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено 02.07.2020, натомість договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018 року, тобто, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником ОСОБА_1 .

Відтак у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року.

Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги відносно ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таке право не було передане цим товариством на підставі договору факторингу від 05 серпня 2020 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», яке в свою чергу не передало таке право позивачу ТОВ «ФК «ЕЙС» за договором факторингу №04/08/23-01 від 04 серпня 2023 року.

Отже, виходячи з наведених вище положень законодавства та встановлених обставин справи, зокрема те, що кредитним договором № 626103378 укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 02.07.2020 не порушуються права і законні інтереси ТОВ «ФК «ЕЙС», суд дійшов висновку, що ТОВ «ФК«ЕЙС» не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за вказаним вище кредитним договором.

За таких обставин ТОВ «ФК «ЕЙС» є неналежним позивачем, тому не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 02.07.2020 між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Разом з тим, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17).

ТОВ «ФК «Ейс» вважає, що умовами договором факторингу від 28 листопада 2018 року передбачено, що предметом відступлення за ним є, в тому числі, вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога). При цьому посилається на пункт 1.3 договору факторингу.

У пункті 1.3 договору факторингу від 28 листопада 2018 року зазначено, що за цим договором право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Згідно з пунктом 2.1 договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17 зазначив, що передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Із вказаного слідує, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року не було, та сторони не могли передбачити, що від 02.07.2020 цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем.

Суд, встановивши, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання за кредитним договором від 02.07.2020 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору, на час укладення договору відступлення права вимоги від 28 листопада 2018 року, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові втрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 206, 229, 258, 259, 263-265, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи залишити за позивачем.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Згідно зі статтями 273,354,355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ім`я (найменування) сторін:

- позивач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», місце знаходження: місцезнаходження: Харківське шосе, буд. 19, оф. 2005, м. Київ, 02090, ;

- відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя