КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4933/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Київ

Справа № 761/11157/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Волошина В.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, трьох відсотків річних, пені,

встановив:

В квітні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість станом на 07 квітня 2020 року в розмірі 4 398 918 грн. з яких - 4 357 840 грн. - основний борг (позика), 5358,00 грн. - три проценти річних, 35720 грн. - пені та судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 вересня 2019 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 3 908 800 грн., що є еквівалентом 160 000 доларів США. Факт передачі коштів відповідачу підтверджується договором позики, який підписаний особисто відповідачем 23 вересня 2019 року. Відповідно до договору позики, відповідач мав повернути грошові кошти (позику) не пізніше 23 березня 2020 року, проте станом на 07 квітня 2020 року відповідач грошові кошти позивачу не повернув, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 23 вересня 2019 р. в розмірі 4 398 918 грн.; судовий збір у розмірі 10 510 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2023 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з заочним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Вказує, що 23.09.2019 року між позивачем та відповідачем було підписано договір позики грошових коштів, згідно п. 1 якого ОСОБА_2 передає, а ОСОБА_1 отримує грошову суму у розмірі 3 908 800 грн., що в еквіваленті за курсом НБУ становить 160 000 доларів США.

Проте вказаний договір позики було підписано як одну із гарантій, яка була досягнута за результатами домовленостей щодо врегулювання фінансових питань між АТ «ФК «АВЕРС № 1», в інтересах якого діяв ОСОБА_2 , та ПП «ІНБУДСЕРВІС», в інтересах якого діяв ОСОБА_1

23.09.2019 року за результатами домовленостей, які були досягнуті між АТ «ФК «АВЕРС № 1» в інтересах якого діяв ОСОБА_2 та ПП «ІНБУДСЕРВІС» в інтересах якого діяв ОСОБА_1 , було укладено понятійний договір.

На виконання понятійного договору від 23.09.2019 року, було укладено договір позики від 23.09.2019 року.

Тобто, ані фактичного, ані реального, ані будь-якого іншого передання грошових коштів за договором позики не було. Договір позики укладався виключно як гарантія між його сторонами - фізичними особами, які досягали домовленості щодо господарської діяльності юридичних осіб. Вказані обставини повністю підтверджуються понятійним договором від 23.09.2019 року.

Тобто, суд стягнув кошти на підставі договору, по якому кошти не передавались і який є просто частиною домовленості щодо господарської діяльності юридичних осіб (відповідні гарантії між фізичними особами).

Тому вважає, що договір позики укладено з порушенням вимог ст.ст. 203, 215, 235 ЦК України. Вважає, що обставини справи залишені судом поза увагою, не досліджені та не описані. Отже, враховуючи обставини справи, нормативно-правове обґрунтування, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а тому оскаржуване заочне рішення підлягає скасуванню.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити. Відповідач пояснив, що він був кінцевим бенефіціаром ПП «Інбудсервіс», яке отримало кредит в банку і в заставу було передано бурові установки. Оскільки право вимоги за кредитом перейшло до АТ ФК «Аверс-1», то ОСОБА_2 вимагав надати заставне майно в рахунок погашення боргу. Однак, оскільки бурові установки були викрадені невідомими особами, то ОСОБА_2 змусив його, ОСОБА_1 , підписати договір позики, що в свою чергу змушувало ОСОБА_1 зайнятись пошуком бурових установок, а в разі їх відсутності - особисто сплатити борг. При підписанні договору позики будь-яких коштів він не отримував.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач пояснив, що понятійний договір стосується правовідносин між банком та фірмою, що належить відповідачу, тоді як за договором позики він особисто передав у позику ОСОБА_1 кошти в сумі 160 000 доларів США. ОСОБА_1 йому пояснив, що кошти необхідні для нового бізнес-проекту.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики, укладеним 23 вересня 2019 р., не виконав, не повернув отримані в борг у позивача кошти в розмірі 4 357 840 грн. (160 000 доларів США станом на дату звернення позивача із позовом) у визначений договором позики строк (23 березня 2020 р.). З 24 березня по 07 квітня 2020р. стороною позивача здійснено нарахування пені та трьох процентів річних. Станом на 07 квітня 2020р. та момент подання позову розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 4398918 грн., з яких - 4357840 грн. - основний борг (позика), 5358 грн. - три проценти річних, 35 720 грн. - пеня.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає обставинам, наявним у матеріалах справи доказам, зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 .

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 , від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 .

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23 вересня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 , як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено письмовий договір позики (а.с. 5-7).

Відповідно до п. 1. договору позики позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 3908800,00 грн., що є еквівалентом 160 000,00 доларів США за курсом НБУ на день підписання даного договору.

Згідно з п. 2 договору позики сторони засвідчили, що грошові кошти передані готівкою позикодавцем позичальнику безпосередньо під час підписання договору позики. Підписанням договору позики позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця грошових коштів у сумі, визначеній в п. 1 договору позики.

Як зазначено у п. 2.1. договору позики, сторони домовились визначити еквівалент позики в іноземній валюті та встановити, що належним виконанням обов`язку відповідача (позичальника) є повернення позики в розмірі еквівалентному 160 000,00 доларів США. Сума, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за офіційним курсом долара США до гривні встановленим НБУ на день платежу.

Відповідно до п. 3 договору позики сторони домовились, зокрема, про те, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 23 березня 2020 року.

Сторони узгодили, що даний договір позики є безпроцентним ( пункт 6 договору). У випадку несвоєчасного виконання зобов`язання з повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно повернених коштів за кожен день прострочення ( пункт 6.1).

Враховуючи, що будь-яких доказів на підтвердження факту виконання договору позики в частині повернення грошових коштів відповідачем до суду надано не було, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики, укладеним 23 вересня 2019р. не виконав, не повернув взяті в борг у позивача кошти в розмірі 4 357 840 грн. (160 000 доларів США станом на дату звернення позивача із позовом) у визначений договором позики строк (23 березня 2020р.), тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню та, крім основної суми боргу, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягають 5358 грн. - три проценти річних, 35 720 грн. - пеня.

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилався на те, що грошові кошти за оспорюваним договором позики він в дійсності не отримував, що підтверджується, на його переконання, змістом «понятійного договору» від 23 вересня 2019 року, відповідно до якого підписаний договір позики є гарантією врегулювання фінансових питань між АТ ФК «Аверс-1» та ПП «Інбудсервіс».

Як вбачається зі змісту понятійного договору від 23 вересня 2019 року, укладеного між позикодавцем ОСОБА_5 та позичальником ОСОБА_6 , позичальник взяв на себе зобов`язання сприяти фактичній передачі майна, яке перебувало в заставі АТ ФК «Аверс№ 1» в забезпечення виконання кредитного договору № 02/2016/О від 22 грудня 2016 року та кредитного договору № 01/2017/КЮ від 23 січня 2017 року, укладеними між ПП «Інбудсервіс» та ПАТ «Кредит Оптима Банк», правонаступником якого є АТ ФК «Аверс № 1». Майно, фактичну передачу якого зобов`язується забезпечити позичальник - п`ять транспортних засобів марки типу - Бурова установка ( зазначені моделі, ідентифікаційні номери та державні номерні знаки кожного із них).

Відповідно до пунктів 5, 6 понятійного договору позикодавець зобов`язується припинити будь-які вимоги, які він має право висунути до позичальника на підставі договору позики від 23 вересня 2019 року у разі, якщо позичальником будуть виконані умови, викладені у пунктах 1-3 даного договору. Позикодавець в разі виконання позичальником його зобов`язань за понятійним договором, зобов`язується надати позичальнику всі документи для юридичного підтвердження припинення зобов`язань позичальника за договором позики від 23 вересня 2019 року.

Таким чином, аналізуючи зміст договору позики від 23 вересня 2019 року та зміст понятійного договору від 23 вересня 2019 року, колегія суддів дійшла висновку, що зміст укладеного між позикодавцем та позичальником понятійного договору жодним чином не спростовує факту реальної передачі грошових коштів за договором позики від позикодавця позичальнику.

Так, у пункті 2 договору позики сторони засвідчили, що грошові кошти передані готівкою позикодавцем позичальнику безпосередньо під час підписання договору позики. Підписанням договору позики позичальник підтверджує факт одержання ним від позикодавця грошових коштів у сумі, визначеній в п. 1 договору позики. На підтвердження отримання коштів позичальник може також надати позикодавцю власноручно написану ним розписку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, дійшла таких висновків:

«7.25. Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним з продавців, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій статті 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 73 ГПК України вони є письмовим доказом.

7.26. Щодо правової оцінки пункту 5 спірного договору як розписки Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 73 ГПК України.

7.27. Таке розуміння узгоджується із законом. Так, відповідно до частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 545 ЦК України в разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання; у цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

7.28. Тому пункт 5 спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою.»

Таким чином, пункт 2 договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 23 вересня 2019 року, про підтвердження сторонами того факту, що грошові кошти передані готівкою позикодавцем позичальнику безпосередньо під час підписання договору позики, за своїм змістом є розпискою позичальника ОСОБА_1 про отримання ним грошових коштів, зазначених у п. 1 договору позики.

У пункті 7 договору позики сторони визначили, що повернення позики або її частини у відповідності до ст. 245 ЦК України підтверджується відповідними письмовими розписками позикодавця.

Відповідно до п. 10 договору позики, сторони свідчать, що : вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору ; внаслідок цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Отже, виходячи зі змісту договору позики, зокрема пунктів 2 та 10, про підтвердження обома сторонами факту передачі грошових коштів під час укладення договору позики, колегія суддів вважає, що укладення між позикодавцем та позичальником понятійного договору та правовідносини, що виникли із цього договору, не можуть бути визнані підтвердженням факту безгрошовості договору позики від 23 вересня 2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про безгрошовість договору позики від 23 вересня 2019 року, укладеного між позивачем та відповідачем.

Посилання відповідача на ту обставину, що договір позики був укладений як гарантія між фізичними особами, які досягали домовленості щодо господарської діяльності юридичних осіб, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних посилань на зазначені обставини договір позики не містить, натомість у пункті 10 договору позики сторони засвідчили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Зміст пунктів 5-7 понятійного договору, на який посилається відповідач, щодо зобов`язань позикодавця припинити будь-які вимоги за договором позики у разі, якщо позичальник виконає домовленості, передбачені пунктами 1-3 понятійного договору щодо передачі бурових установок, - також не підтверджують доводів відповідача, оскільки зміст договору позики не містить посилань на домовленості, які виникли у сторін у зв`язку з підписанням понятійного договору від 23 вересня 2019 року, тоді як пункт 2 договору позики підтверджує отримання позичальником від позикодавця грошової суми у розмірі 3 908 800 грн., що в еквіваленті становить 160 000 доларів США, під час підписання договору позики, а пункт 3 договору позики - обов`язок позичальника повернути отримані в борг кошти до 23 березня 2020 року. Натомість зазначені пункти понятійного договору свідчать про наявність позикових зобов`язань ОСОБА_1 саме за договором позики від 23 вересня 2019 року.

Таким чином, вирішуючи даний спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням вимог ст. 625 ЦК України та п. 6.1 договору позики, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох процентів річних та пені за період з 24 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року.

Доводів щодо підставності та обґрунтованості зазначених нарахувань апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.