КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Новак Р.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/563/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії,

В с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 жовтня 2012 року в АТ «КБ «ПриватБанк» Лучко І. А. підписала анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку (договір про надання послуг), з метою відкриття карткового рахунку для зарахування заробітної плати.

До заяви в межах зарплатного проекту було видано картку для зарахування заробітної плати та кредитну картку без встановленого ліміту кредитної лінії.

Дарницький районний суд м. Києва 14 грудня 2020 року по справі № 753/19800/20 ухвалив рішення (залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року), яким позов АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнив частково. Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 54 519,39 грн, судові витрати - 2102,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками судами встановлено, що у заяві позичальника процентна ставка не вказана. Суди зазначили, що у заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів), комісії за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Зі змісту рішення суду першої інстанції та апеляційного суду убачається, що без наданих банком підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про встановлений кредитний ліміт, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та комісії такі умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з випискою за договором №б/н від 15 жовтня 2012 року, яка надавалась АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20, станом на 15 жовтня 2020 року по рахунку ОСОБА_1 , позивачка сплатила грошові кошти на погашення кредиту в розмірі 120 534,01 грн (119 614,01 грн + 920,00 грн) за використання кредитного ліміту, з яких 118 614,01 грн - списання відсотків, 1000,00 грн - пеня, та 920,00 грн - комісія за обслуговування (членський внесок).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором ОСОБА_1 № б/н від 15 жовтня 2012 року станом на 15 жовтня 2020 року, який надавався АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20 загальна сума внесених ОСОБА_1 коштів на погашення заборгованості становить 110 885,50 грн (графа «сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості»).

Позивачка вказувала, що ця сума коштів списувалася банком на погашення відсотків, пені та комісії, а не на тіло кредиту. Факт отримання вказаних коштів на погашення відсотків, пені та комісії, які не встановлені договором та списані, банком не заперечується, визнано та підтверджено наданими банком виписками та розрахунками, а тому позивачка вважає, що отримання та списання коштів є належним доказом безпідставного набуття коштів, які належать ОСОБА_1 .

При цьому рішення суду першої інстанції в частині відмови про стягнення відсотків за користування кредитними коштами банком не оскаржувалось.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону від 01.11.2011) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Тому, відсутність положень правочину щодо сплати відсотків, пені та комісії (пряма вказівка на нікчемність цих пунктів анкети - заяви) з моменту укладення анкети-заяви, має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк.

На підставі викладеного позивачка просила суд:

- зобов`язати АТ «КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення договору платежів та зарахувати сплачену позивачкою суму в рахунок погашення тіла кредиту в розмірі 54 519,39 грн, а залишок коштів повернути ОСОБА_1

- стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 надмірно сплачені, безпідставно набуті кошти в розмірі 56 366,11 грн;

- визнати зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» припиненими;

- вирішити питання розподілу судових витрат шляхом стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 56 366 грн 11 коп.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 2 147 грн 20 коп. в дохід держави.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду відповідач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У скарзі посилається на те, що грошові кошти, які, на думку позивачки, були набуті банком безпідставно, вносились на рахунок банку з метою виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору, тому відсутні підстави для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 цих коштів.

Вказує, що вимоги позивача фактично зводяться до перегляду рішення Дарницького районного суд м. Києва від 14 грудня 2020 року по справі № 753/19800/20 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили, та до переоцінки фактичних обставин, встановлених під час розгляду зазначеної цивільної справи.

Зазначає також, що розмір витрат на правову допомогу, яку просила стягнути позивачка, не підтверджується належними та допустимими доказами.

Крім цього, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 також подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн. Також у апеляційній скарзі просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, понесені у апеляційному суді, у розмірі 12 000 грн та гонорар - 6000 грн.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд безпідставно зменшив розмір витрат на правову допомогу до з 50 000 грн до 5000 грн, оскільки позов задоволено на 50%, а розмір понесених витрат є обґрунтованим та повністю доведеним.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Падалко О.Ю. зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є законним та обґрунтованим. Апеляційну скаргу вважає безпідставною, просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» без задоволення.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» не скористався, натомість, подав до суду письмові пояснення, в яких підтримав доводи своєї апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Представники сторін взяли участь у судовому засіданні в апеляційному суді.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення коштів, суд мотивував своє рішення тим, що правова підстава щодо отримання банком коштів (відсотки, пеня, комісія) між сторонами не виникла, що встановлено судовими рішеннями, а тому оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні ст. 1212 та є такою, що має бути поверненою банком.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Встановлено, що, 15 жовтня 2012 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців і керівників корпоративних клієнтів), з метою відкриття карткового рахунку для зарахування заробітної плати.

До заяви в межах зарплатного проекту було видано картку для зарахування заробітної плати та кредитну картку без встановленого ліміту кредитної лінії.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва 14 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, частково задоволено позов АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 54 519,39 грн, судові витрати 2102,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Згідно з випискою за договором №б/н від 15 жовтня 2012 року, яка надавалась АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20, станом на 15 жовтня 2020 року по рахунку ОСОБА_1 , позивачка сплатила грошові кошти на погашення кредиту в розмірі 120 534,01 грн (119 614,01 грн + 920,00 грн) за використання кредитного ліміту, з яких 118 614,01 грн - списання відсотків, 1000,00 грн - пеня, та 920,00 грн - комісія за обслуговування (членський внесок).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором ОСОБА_1 № б/н від 15 жовтня 2012 року станом на 15 жовтня 2020 року, який надавався АТ «КБ «ПриватБанк» у справі 753/19800/20 загальна сума внесених ОСОБА_1 коштів на погашення заборгованості становить 110 885,50 грн (графа «сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості»).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала, що ця сума коштів списувалася банком на погашення відсотків, пені та комісії, а не на тіло кредиту, тому, на думку позивачки, АТ КБ «ПриватБанк» отримав кошти ОСОБА_1 поза підставою, встановленою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Колегія суддів критично оцінює такі доводи позивачки.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ч. 2, 3 статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Заперечуючи проти позову, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав про те, що ОСОБА_1 погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщеними на сайті банку www.privatbank.ua та Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме вказані відповідачем Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг розуміла позивач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Колегія суддів також вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк».

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , вона просила зобов`язати банк здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням нікчемності окремих умов договору, встановлених рішенням суду по справі №757/11445/23-ц.

Відповідно до висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц «для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.»

Як встановлено апеляційним судом, станом на день ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, рішенням Дарницького районного суду м. Києва 14 грудня 2020 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, уже було вирішено спір між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, що виникла на підставі кредитного договору від 15 жовтня 2012 року.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 54 519,39 грн, судові витрати 2102,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за відсотками, Дарницький районний суд м. Києва виходив з того, що у заяві позичальника процентна ставка не вказана, без наданих банком підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про встановлений кредитний ліміт, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту та комісії такі умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору.

Як зазначив Верховний Суд у постановах 28 квітня 2021 року у справі № 161/2928/19 про визнання кредитного договору неукладеним; від 26 січня 2022 року у справі № 712/8926/18 про визнання кредитного договору недійсним; від 12 липня 2021 року у справі № 562/482/20 про визнання недійсними договорів факторингу та відступлення права вимоги, «якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.»

Враховуючи, що суд уже вирішив спір щодо стягнення заборгованості за позовом АТ КБ «Приватбанк» та задовольнив вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, звернення боржника з позовом про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості, не є належним способом захисту, оскільки такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості.

Як регламентує стаття 15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).

Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги АТ «КБ «ПриватБанк», дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 у зв`язку із тим, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, заявлені вимоги не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга АТ «КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З огляду на положення ст. 141 ЦПК України, враховуючи встановлену апеляційним судом відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати по справі слід покласти на позивачку у повному обсязі.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 рокускасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова