КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/8112/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024року місто Київ

справа №753/12145/22

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б.,Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Цимбал І.К., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 , третя особа: Орган опіки та піклування Дарницької районної державної адміністрації в місті Києві про визнання договору даруваннянедійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року позивачі звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просили:

визнати недійсним укладений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 28 липня 2014 року за №4253.

В обґрунтування вимог посилалися на те, що позивач ОСОБА_1 31 травня 2012 року надав у борг відповідачу ОСОБА_4 280000 грн., строком до 31 травня 2016 року, що підтверджується розпискою.

Вказували, що оскільки відповідач ОСОБА_4 в передбачені строки борг не повернув, ОСОБА_1 у 2017 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 31 травня 2012 року в розмірі 910000 грн.

Зазначали, що 31 травня 2012 року ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач ОСОБА_3 , надав у борг відповідачу ОСОБА_4 30000 доларів США, строком до 31 травня 2015 року, що підтверджується розпискою.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 в передбачені строки борг не повернув, в 2017 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості

та рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором

позики від 31 травня 2012 року у сумі 780 000 грн.

Посилалися на те, що на виконання вказаних рішень було відкрито два виконавчі провадження, які не виконані.

Вказували, що в період отримання коштів у позику відповідач ОСОБА_4 мав у власності квартиру АДРЕСА_1 , яку обіцяв передати у власність позивачів в разі, коли не зможе повернути борг.

Зазначали, що коли настав час повернення боргу відповідач 28 липня 2014 року ОСОБА_4 подарував вказану квартиру своєму синові ОСОБА_6 .

Вважають, що відповідач ОСОБА_4 укладаючи договір дарування квартири діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси позивачів, як кредиторів і направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмоволено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріальних та порушення процесуальних норм права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, додаткове рішення скасувати та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції встановивши, що внаслідок дарування квартири зменшилась

платоспроможність боржника, вважав, що позивачами не подано доказів що боржник не мав наміру повернути борг за рахунок іншого майна. Проте єдиним доказом того, що ОСОБА_4 не мав наміру повертати борг за рахунок іншого майна є те, що борг не повернуто, відтак суд в своєму рішенні грунтується на припущеннях, які не підтверджені доказами, що суперечить вимогам ст. ст.77, 78, 79, 80, 81 ЦПК України.

Вказувала, що судом першої інстанції встановлено, що малолітній ОСОБА_6 був прописаний з матір`ю в квартирі, яка була подарована, отже, в ОСОБА_6 було право користування даною квартирою.

Зазначала, що ОСОБА_4 відповідно до приписів закону не мав права розпоряджатися квартирою, в якій прописана малолітня дитина без згоди органу опіки, так само як і після укладення правочину право розпоряджатися квартирою малолітнього ОСОБА_6 є лише законними представниками тобто батьком і матір`ю.

Вважає, що договір дарування був спрямований не на зміну прав та обов`язків дарувальника та обдаровуваного а на зменшення платоспроможності боржника, що підтверджено доказами.

Посилалася на те, що висновки суду першої інстанції про те, що квартира не була передана в іпотеку і тому відповідач ОСОБА_4 , мав право нею розпоряджатися, зроблені внаслідок невірного застосування ст.234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Вказувала, що додатковим рішенням суду було задоволено заяву відповідача ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_5 про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 50000 грн., незважаючи на те, що сума судових витрат є необгрунтованою, оскільки значно перевищує середні розміри вартості послуг адвоката та судом не було враховано заяву позивача про зменшення суми судових витрат.

07 березня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_5 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказував на те, що позивачем ОСОБА_1 не доведені обставини, на які він посилається, зокрема, в частині будь-яких обіцянок відповідача ОСОБА_4 передати свою квартиру у власність позивачів в разі невиконання зобов`язань за договором позики. Зазначав, що на момент укладення договору дарування квартири встановлені договорами позики строки не настали, а тому відповідач мав право на відчуження своєї квартири.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_9 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_3 та треті особи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується зтаким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 31 травня 2012 року надав у борг відповідачу ОСОБА_4 280000 грн., строком до 31 травня 2016 року, що підтверджується розпискою. Оскільки відповідач ОСОБА_4 в передбачені строки борг не повернув, ОСОБА_1 у вересні 2017 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 січня 2022 року у справі №753/17440/17 позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 31 травня 2012 року в розмірі 910000 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

31 травня 2012 року ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач ОСОБА_3 , надав у борг відповідачу ОСОБА_4 30000 доларів США, строком до 31 травня 2015 року, що підтверджується розпискою. Оскільки відповідач ОСОБА_4 в передбачені строки борг не повернув, в вересні 2017 році ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року у справі №753/17439/17 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 31 травня 2012 року у сумі 780 000 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики залишено без задоволення.

28 липня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за №4253.

ОСОБА_6 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 22 листопада 2012 року, відтак в ОСОБА_6 було право користування даною квартирою.

15 серпня 2022 року постановами приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Турчиним А.А. були відкриті виконавчі провадження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 відносно боржника ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Турчина А.А. від 15 серпня 2022 року об'єднані виконавчі провадження НОМЕР_4 та НОМЕР_5 у зведене виконавче провадження №69647186.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилалися на те, що оспорюваний ними договір дарування слід визнати недійсними, у зв`язку із його фіктивністю, оскільки відповідач ОСОБА_4 укладаючи договір дарування квартири, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, який порушує майнові інтереси позивачів, як кредиторів і направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільного кодексу України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до змісту вказаної статті фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі №185/11584/19, 30 вересня 2021 року у справі №381/2296/18, від 15 грудня 2021 року у справі №187/795/19.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 повинен був повернути кошти за розпискою ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач ОСОБА_3 , до 31 травня 2015 року, а ОСОБА_1 до 31 травня 2016 року.

Тобто відповідач ОСОБА_4 вчинив правочин щодо відчуження квартири за 10 місяців до закінчення терміну виконання договору позики укладеного з ОСОБА_7 , правонаступником якого є позивач ОСОБА_3 і за 1,5 роки до закінчення терміну виконання договору позики укладеного з ОСОБА_1 .

А відтак, ОСОБА_4 , відчужуючи 28 липня 2014 року належне йому на праві власності нерухоме майно своєму сину ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 на підставі договорів дарування, був обізнаний про наявність у нього грошового зобов`язання за розписками від 31 травня 2012 року.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що в ОСОБА_4 наявне інше майно, за рахунок якого, останній міг би виконати свої грошові зобов`язання за розписками від 31 травня 2012 року у разі їх невиконання.

Отже, відповідач ОСОБА_4 не спростував того факту, що після відчуження указаного майна у нього залишилось інше майно за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачами.

Колегія суддів враховує, що станом на момент звернення позивачів до суду з даним позовом рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року у справі №753/17440/17 та рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року у справі №753/17439/17 ОСОБА_4 не виконані.

Вказаними судовими рішеннями встановлено невиконання ОСОБА_4 зобов`язань за розписками та неповернення останнім коштів позивачам у повному обсязі, що є порушенням прав ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , як позикодавців, передбачених статями 1046, 1049 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначив представник позивача в межах виконавчих проваджень НОМЕР_4 та НОМЕР_5 у боржника ОСОБА_4 не було виявлено будь-якого майна.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами (батько та малолітній син, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 ), неповнолітній син ОСОБА_6 був зареєстрований у вказаній квартирі з народження та останні не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а саме правочин дарування був спрямований не на зміну прав та обов`язків дарувальника та обдаровуваного, а на зменшення платоспроможності боржника.

Дії ОСОБА_4 щодо укладення договору дарування зі своїм малолітнім сином були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів.

Сам по собі факт того, що на момент укладення договору дарування строк повернення коштів за розписками не настав, не спростовують доводів позивачів про те, що оспорюваний правочини не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

А тому заслуговують на увагу посилання позивачів на те, що відповідач ОСОБА_4 уклав оспорюваний правочин з метою ухилення в подальшому від виконання зобов`язань за розписками.

Припинення права власності на спірне майно за договором дарування не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, уникаючи сплату боргу та відчужуючи належне йому майно на підставі договору дарування, укладеного з ОСОБА_5 , яка діяла в інтересах малолітньої особи ОСОБА_6 , діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки припинення права власності ОСОБА_4 на належне йому майно порушує майнові інтереси кредиторів (позивачів) і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17, від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На переконання колегії суддів, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_4 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредиторів - позивачів, а тому висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний правочин був вчинений в період існування боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , проте зобов`язання із повернення суми позики виникли через два роки після укладення оспорюваного договору дарування квартири, яка не перебувала у заставі та/або іншому обтяженні, що давало право відчужувати майно є помилковими.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно. Дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивачів в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договорів дарування спірного нерухомого майна, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М.за №4253 слід визнати недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Ухвалюючи додаткове рішення від 11 січня 2024 року щодо розподілу судових витрат та стягуючи з позивачів на користь ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000 грн., суд першої інстанції виходив з доведеності вказаних витрат.

Додаткове рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат є невід'ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом було скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким позов позивачів задоволено, а відтак додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 1240,50 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 , третя особа: Орган опіки та піклування Дарницької районної державної адміністрації в місті Києві про визнання договору даруваннянедійсним- задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,50 кв.м, житловою площею 17,90 кв.м від 28 липня 2014 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівноюза №4253.

Стягнути з ОСОБА_11 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1240 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 (яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), яка діє в інтересах ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1240 грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: