Справа №443/755/24
Провадження №2/443/391/24
РІШЕННЯ

іменем України

18 жовтня 2024 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Колтоновського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області про визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом та за законом,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Колтоновський Олександр Олегович, звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області, у якому просить: визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входять одноповерховий житловий будинок під літерою «А-1» загальною площею 87,3 кв. м, житловою площею 36,8 кв. м, сарай під літерою «Б-1, В-1, Г-1», вбиральня під літерою «Д-1», ворота № 1, огорожа № 2, колодязь № 3, у частці 3/4 після померлої ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входять одноповерховий житловий будинок під літерою «А-1» загальною площею 87,3 кв. м, житловою площею 36,8 кв. м, сарай під літерою «Б-1, В-1, Г-1», вбиральня під літерою «Д-1», ворота № 1, огорожа № 2, колодязь № 3, у частці 1/4 після померлого ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР забудова ділянки площею 0,1000 га, виділена з присадибного фонду на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Верховина від 04 травня 1966 року № 3», дозволена на підставі рішення виконкому Жидачівської районної Ради депутатів трудящих від 08 жовтня 1968 року № 432. Забудовником є ОСОБА_4 ; місце будівництва: Львівська область, Жидачівський район, с. Монастирець. Зазначає, що ОСОБА_4 був його дідусем, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 була його бабусею, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 був його батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом та були зареєстровані у житловому будинку, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 2010 року №289. Відповідно до довідки № 376 від 14 лютого 2000 року, виданої Монастирецькою сільською радою ОСОБА_4 дійсно до дня смерті проживав і був зареєстрований в с. Монастирець Львівської області. Заборони та арешту на земельну ділянку, належну ОСОБА_4 на основі сертифікату на право приватної власності серії ЛВ № 11803, немає. У виконкомі Монастирецької сільської ради заповіту від ОСОБА_4 не посвідчувалось. Відповідно до довідки № 1174 від 19 грудня 2023 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_2 була постійно зареєстрована та проживала до дня смерті в с. Монастирець. У виконавчому комітеті Монастирецької сільської ради секретарем ради 02 вересня 1999 року посвідчено заповіт від імені ОСОБА_2 , який зареєстровано в книзі реєстрації нотаріальних дій за № 58.

Відповідно до довідки № 27 від 15 січня 2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_3 (мій батько) був постійно зареєстрований та проживав до дня смерті в с. Монастирець. У виконавчому комітеті Монастирецької сільської ради заповіту ОСОБА_3 не посвідчувалось. Відповідно до довідки № 30 від 16 січня 2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_4 був постійно зареєстрований та проживав до дня смерті в АДРЕСА_2 . Заповіт останнього не посвідчувався. Його дружина - ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала разом зі своїм чоловіком до дня його смерті, на день його смерті та проживала до дня своєї смерті. Також на день смерті ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав його син - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно до довідки № 31 від 16 січня 2024 року, виданої Журавненською селищною радою, згідно з погосподарською книгою № 1 села Монастирець житлове господарство під АДРЕСА_1 , головою якого був ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відносилося до категорії «робітничий двір». Відповідно до довідки № 296 від 15 квітня 2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_1 (позивач) проживав без реєстрації разом зі своєю бабою - ОСОБА_2 до дня її смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_5 в АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 займався похороном ОСОБА_2 та вступив в управління та володіння спадковим майном у піврічний термін після її смерті. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок по АДРЕСА_2 від 01 лютого 2024 року рік спорудження житлового будинку та господарських споруд проведено у 1968 році, тобто на момент перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у шлюбі.

Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували в рівних частках майно, належне ОСОБА_4 . Відтак ОСОБА_2 належало 3/4 частки, а ОСОБА_3 - 1/4 частки.

Згідно з дублікатом заповіту від 02 вересня 1999 року ОСОБА_2 здійснила розпорядження, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно ОСОБА_1 .

Таким чином, після смерті ОСОБА_2 він успадкував все належне їй майно в порядку спадкування за заповітом, а саме 3/4 частки. Відповідно до довідки № 269 від 22 квітня 2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_1 проживав без реєстрації разом з батьком ОСОБА_3 до дня його смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 в АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 займався похороном батька ОСОБА_3 та вступив в управління та володіння спадковим майном у піврічний термін після його смерті.

Після смерті батька ОСОБА_3 він успадкував в порядку спадкування за законом 1/4 належну йому частку, яку останній успадкував після смерті свого батька ОСОБА_4 .

З відповіді № 663 від 24 березня 2024 року на заяву Комунального підприємства Львівської області «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно з даними технічного архіву Стрийського МБТІ в інвентаризаційній справі на об`єкт нерухомого майна за вказаною адресою правовстановлюючі документи відсутні.

На цій підставі 15 січня 2024 року Жидачівською ДНК була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій (вих. № 15/02-31).

Таким чином, ОСОБА_1 позбавлений можливості успадкувати майно, а відповідно й розпоряджатися ним у подальшому.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 02.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 14.06.2024 року в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 12.07.2024 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області інформацію про те чи заводилися спадкові справи після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , і якщо так, то надати спадкові справи для огляду в судовому ззасіданні.

20.06.2024 року державним нотаріусом Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В. повідомлено суд про те, що після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 в Жидачівській ДНК не заводилися.

Ухвалою від 20.09.2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів, викладених у такому, просив позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої повідомляє про відсутність на час розгляду даної справи в суді інформації, яка була б підставою щодо заперечення стосовно предмету даного позову, а також просить розглянути справу без участі їхнього представника.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено такі обставини.

Відповідно до витягу № 3 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя. 13.12.1961 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.25).

Як видно із витягу № 2 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 153 Сімейного кодексу України, виданого на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.24).

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого повторно на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.22).

Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу № від 21.06.2024 року, 03.03.1989 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано про що складено відповідний актовий запис №22 (а.с.72).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання №1093, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 05.04.2001 року до цього часу (а.с.39).

Відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР забудова ділянки площею 0,1000 га, виділена з присадибного фонду на підставі рішення загальних зборів колгоспників колгоспу «Верховина від 04 травня 1966 року № 3», дозволена на підставі рішення виконкому Жидачівської районної Ради депутатів трудящих від 08 жовтня 1968 року № 432. Забудовником є ОСОБА_4 ; місце будівництва: Львівська область, Жидачівський район, с. Монастирець (а.с.16, 18).

Відповідно до плану земельної ділянки у селі Монастирець було відведено таку ОСОБА_4 (а.с.19).

Згідно довідки Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 2010 року № 289 за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.17, 26).

Відповідно до довідки № 31 від 16 січня 2024 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, виданої Журавненською селищною радою, згідно з погосподарською книгою № 1 села Монастирець житлове господарство під АДРЕСА_1 , головою якого був ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відносилося до категорії «робітничий двір» (а.с.30).

Як видно із довідки Журавненської селищної ради №473 від 17.10.2024 року, забудовником та користувачем житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 являється ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.81).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок, який виготовлений на замовлення ОСОБА_1 , то такий розташований АДРЕСА_1 , станом на 01.01.2021 року має наступні характеристики: загальною площею 87,3 кв. м, житловою площею 36,8 кв. м, сарай під літерою «Б-1, В-1, Г-1», вбиральня під літерою «Д-1», ворота № 1, огорожа № 2, колодязь № 3 (а.с.32-36).

Відповідно до ч. 4 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими внесеними змінами та доповненнями).

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи та письмовими доказами, які зазначені вище встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 , дійсно на праві спільної сумісної власності по частині належав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 виданим Жидачівським райвідділом реєстрації актів громадянського стану від 29.06.1999 року (а.с.20).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшло право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , дійсно на праві спільної сумісної власності належав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки № 376 від 14 лютого 2000 року, виданої Монастирецькою сільською радою ОСОБА_4 дійсно до дня смерті проживав і був зареєстрований в с. Монастирець Львівської області. Заборони та арешту на земельну ділянку, належну ОСОБА_4 на основі сертифікату на право приватної власності серії ЛВ № 11803, немає. У виконкомі Монастирецької сільської ради заповіту від ОСОБА_4 не посвідчувалось (а.с.27).

Згідно довідки № 30 від 16 січня 2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_4 був постійно зареєстрований та проживав до дня смерті в АДРЕСА_2 . Заповіт останнього не посвідчувався. Його дружина ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала разом зі своїм чоловіком до дня його смерті, на день його смерті та проживала до дня своєї смерті. Також на день смерті ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав його син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.29).

Оскільки ОСОБА_4 , на випадок своєї смерті, заповіту не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 була дружина останнього - ОСОБА_2 та його син - ОСОБА_3 .

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично прийняли, оскільки вступили в управління і володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР 1963 року), однак юридично своїх спадкових прав не оформили.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували в рівних частках майно, належне ОСОБА_4 , однак право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 за ними не реєструвалось, що підтверджується листом Стрийського МЬТІ №665 від 21.03.2024 року (а.с.43).

Таким чином ОСОБА_2 фактично належало 3/4 частки, а ОСОБА_3 - 1/4 частки у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджуються свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 , виданим Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 04.11.2003року (а.с.21).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшло право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_2 , 02.09.1999 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Монастирецької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 58, згідно якого остання заповіла усе своє майно ОСОБА_1 (а.с.40,80).

Відповідно до довідки № 296 від 15.04.2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_1 (позивач) проживав без реєстрації разом зі своєю бабою ОСОБА_2 до дня її смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_5 в АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 займався похороном ОСОБА_2 та вступив в управління та володіння спадковим майном у піврічний термін після її смерті (а.с.31).

Стаття 534 ЦК УРСР 1963 року визначає, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_1 , спадщину за заповітом на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 після смерті своєї бабці ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняв, оскільки вступив в управління і володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР 1963 року), однак юридично своїх спадкових прав не оформив.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 , виданого Монастирецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області 28.03.2009 року (а.с.23).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшло право власності на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 27 від 15.01.2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_3 був постійно зареєстрований та проживав до дня смерті в с. Монастирець. У виконавчому комітеті Монастирецької сільської ради заповіту ОСОБА_3 не посвідчувалось (а.с.28).

Згідно до довідки № 269 від 22.04.2024 року, виданої Журавненською селищною радою, ОСОБА_1 проживав без реєстрації разом з батьком ОСОБА_3 до дня його смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 в АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 займався похороном батька ОСОБА_3 та вступив в управління та володіння спадковим майном у піврічний термін після його смерті (а.с.41).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 заповіту не залишав, а відтак спадкування відбулося за законом.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що крім позивача, інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та спадкоємців за заповітом чи осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , не має, що підтверджується також листом - відповіддю державного нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В. згідно якої повідомлено суд про те, що після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкова справа не заводилася (а.с.67).

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_1 , спадщину за законом після смерті свого батька - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 на частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , фактично прийняв, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на час смерті останнього, однак юридично своїх спадкових прав не оформив.

З метою оформлення права власності на спадкове майно, а саме житловий будинок по вулиці по АДРЕСА_1 позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва на спадкове майно.

Однак, постановою державного постановою державного нотаріуса Жидачівської ДНК Матусека В.В. №15/02-31 від 15.01.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його баби - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.44).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України від 1липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Одночасно, згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування щодо нерухомого майна - житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у нього правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на вказане вище нерухоме майно, що належало померлій (спадкове майно), перешкоджає йому в реалізації спадкових прав, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, оскільки позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, вимога позивача про визнання за ним права власності на спадкове майно за заповітом та за законом підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входять одноповерховий житловий будинок під літерою «А-1» загальною площею 87,3 кв. м, житловою площею 36,8 кв. м, сарай під літерою «Б-1, В-1, Г-1», вбиральня під літерою «Д-1», ворота № 1, огорожа № 2, колодязь № 3, у частці 3/4 після померлої ОСОБА_2 у порядку спадкування за заповітом.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входять одноповерховий житловий будинок під літерою «А-1» загальною площею 87,3 кв. м, житловою площею 36,8 кв. м, сарай під літерою «Б-1, В-1, Г-1», вбиральня під літерою «Д-1», ворота № 1, огорожа № 2, колодязь № 3, у частці 1/4 після померлого ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка