Справа № 548/2179/23
Провадження №2/548/62/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2024 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Миркушіної Н.С.,

за участю секретаря судового засідання - Калініченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину, зобов`язання здійснити повний перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою та повернення переплачених коштів по кредиту,-

в с т а н о в и в :

Позивач АТ «Сенс Банк» звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 65 898,06 грн. та судовий збір в розмірі 2684 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 22.06.2018 року між АТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії № 630951362 (надалі Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору банк зобов`язаний надати позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом, сплатити комісію та інші передбачені платежі в сумі та в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Позивач вказує на те, що Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту, а позичальник своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 22.01.2023 року утворилась заборгованість за Кредитним договором у розмірі 65 898, 06 грн. Позивач вказує, що 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк». З метою досудового врегулювання спору 04.05.2024 року на адресу Позичальника було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. Дана вимога відповідачем залишена без реагування. Тобто, відповідач свідомо не скористався своїм правом на дотримання строку для погашення заборгованості за Кредитним договором. Враховуючи вищенаведене, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді від 25.09.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі.

03.11.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Буковинського Т.Й. надійшла до суду зустрічна позовна заява, в якій він просить, з урахуванням уточнених позовних вимог, зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк» здійснити за весь період кредитування повний перерахунок основного боргу та процентів по періодах сплати позичальником кожного окремого платежу за поточним рахунком № ІВАN: НОМЕР_1 , що відкритий по кредитній картці World Debit Mastercard, шляхом зарахування вже сплачених позичальником всіх платежів по кредиту виключно у рахунок основного боргу та процентів, а різницю в переплачених коштах стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 ; стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, представник відповідача вказав, що ОСОБА_1 не визнає позов АТ «Сенс Банк» і вказує, що укладання банком з ОСОБА_1 . Кредитного договору здійснювалось у неправильній формі. Звертає увагу суду, що окрім процентної ставки у розмірі 26% річних, будь-якої іншої плати за користування коштами в Кредитному договорі та у Паспорті споживчого кредиту не встановлено. Як вбачається з Виписки Банку, окрім процентної ставки, Банк також нараховував та стягував з Позичальника ще одну додаткову плату у вигляді комісії за розрахунково-касове обслуговування (далі РКО) основної карти, що обраховується щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду. Вказує, що окрема додаткова плата за розрахунково-касове обслуговування основної картки по кредитування рахунку є нікчемною угодою і не являється послугою, за яку банк на постійній основі може отримувати плату. Встановлена на постійній основі банком по кредитуванню окрема комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування основної картки є надуманим платежем та умовою кредитування його рахунку, оскільки банк вже окремо (щомісячно) встановив йому на постійній основі основну плату у вигляді процентів за користування кредитними коштами. Тому додаткова комісійна винагорода за обслуговування основної картки є фактично подвійним стягненням плати за користуванням кредитом. Розмір плати за розрахунково-касове обслуговування основної картки є непропорційними визначеними договором процентами за кредит, внаслідок чого саме ця плата за обслуговування картки має ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит, а не оплати послуг). В період дії Кредитного договору всі кошти по кредиту ОСОБА_1 сплачувались виключно у безготівковому порядку шляхом переказу відповідних сум через електронні платіжні системи з картки на картку, за що з нього окремо знімались комісії за переказ таких платежів. Тобто, в період дії Кредитного договору він ніколи не платив кредит через касу банку, а отже банк навіть теоретично не міг йому надати послуги з РКО. Також нікчемність даної послуги полягає ще і в тому, що під час відсутності сплати Позичальником платежів по кредиту, банк взагалі не може надати будь-яку послугу з РКО, оскільки якраз таке обслуговування залежить від сплати чи не сплати позичальником платежів через касу Банку, а отже відсутнє будь-яке обслуговування по кредиту. Банк завжди, в автоматичному порядку, здійснював йому нарахування та стягує з нього плату за розрахунково-касове обслуговування по кредиту, коли він взагалі не здійснював жодного платежу. Зазначає, що встановлена відповідачем на постійній основі додаткова плата за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування основної картки) є нікчемною та надуманою умовою Кредитного договору.

Ухвалою суду від 01.12.2023 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження зустрічний позов з первісним позовом.

АТ «Сенс Банк» відзиву на зустрічну позовну заяву до суду не надав.

23.07.2024 представник Позивача за зустрічним позовом, адвокат Буковинський Т.Й. на електронну пошту суду подав заяву, у якій просить залишити частину позовних вимог без розгляду, зокрема: пункти 2-4 зустрічної позовної заяви. Відтак, просить суд зобов`язати Акціонерне товариство "Сенс Банк" здійснити за весь період кредитування повний перерахунок основного боргу та процентів по періодах сплати позичальником кожного окремого платежу за поточним рахунком № ІВАN: НОМЕР_2 , який відкритий по кредитній картці WORLD Debit Mastercard шляхом зарахування вже сплачених позичальником всіх платежів по кредиту виключно у рахунок погашення основного боргу та процентів, а різницю в переплачених коштах стягнути з Акціонерного товариства "Сенс Банк" на користь ОСОБА_1 . Також, просить стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Крім цього, представник Позивача за зустрічним позовом, адвокат Буковинський Т.Й. на електронну пошту суду подав розрахунок сум судових витрат та детальний опис виконаних адвокатом робіт.

Ухвалою суду від 06.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача за первісним позовом, представник відповідача за первісним позовом - адвокат Буковинський Т.Й. та ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов слід задоволити з таких підстав.

Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст.629,638 ЦК України).

Судом встановлено, що 21 червня 2018 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є, у зв`язку зі зміною назви, Акціонерне товариство «Сенс Банк» (надалі Позивач за зустрічним позовом/Банк) та ОСОБА_1 (надалі Відповідач за первісним позовом/ Позичальник/Клієнт) було підписано Оферту на укладання Угоди про обслуговування кредитної карти відкриття відновлюваної кредитної лінії, Анкету заяву про акцепт публічної пропозиції на укладання Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (надалі Кредитний договір). Крім цього, 21.06.2018 року Позивачем та Відповідачем за первісним позовом підписано Паспорт споживчого кредиту, яким визначено основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші умови.

На підставі Кредитного договору Банком, строком на три роки, було відкрито Клієнту поточний рахунок за № IBAN: НОМЕР_2 з електронним платіжним засобом у гривні та випущена Клієнту міжнародна платіжна картка World Debit Mastercard з встановленням ліміту на час її видачі у 42 000 грн. В період кредитування рахунку ліміт кредитної лінії неодноразово змінювався та станом на 23 липня 2022 був встановлений (збільшений) до 49 889 грн. 11 коп.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач за первісним позовом АТ «Сенс Банк» виконав свої зобов`язання щодо надання Позичальнику кредиту.

Згідно із ст. ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

25.04.2023 АТ «Сенс Банк» направлено ОСОБА_1 досудову вимогу про виконання договірних зобов`язань. Вказана вимога відповідачем за первісним позовом залишилась невиконаною.

Звертаючись із зустрічним позовом, представник Відповідача за первісним позовом, адвокат Буковинський Т.Й., з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов`язати Акціонерне товариство "Сенс Банк" здійснити за весь період кредитування повний перерахунок основного боргу та процентів по періодах сплати позичальником кожного окремого платежу за поточним рахунком № ІВАN: НОМЕР_2 , який відкритий по кредитній картці WORLD Debit Mastercard шляхом зарахування вже сплачених позичальником всіх платежів по кредиту виключно у рахунок погашення основного боргу та процентів, а різницю в переплачених коштах стягнути з Акціонерного товариства "Сенс Банк" на користь ОСОБА_1 .

Із Виписки Банку (у якій відображено: кредитний ліміт, надходження, витрати, поточна сума заборгованості, терміни сплати тощо) слідує, що Банк, окрім процентної ставки нараховував та стягував з Позичальника ще одну додаткову плату у вигляді комісії за розрахунково-касове обслуговування картки, що обраховується щомісячно від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду.

з Виписки Банку, яку отримав Клієнт, по рахунку № ІВАN: НОМЕР_2 за кредитною картою WORLD Debit Mastercard за період з 22.06. 2018 по 24.07.2023, та з Виписки Банку, що додав до первісного позову Банк за період з 22.06. 2018 по 23.01.2023 слідує, що за весь період кредитування Банк нарахував Позичальнику 79 668 (сімдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят вісім) грн. 03 коп. комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної картки, а Позичальник сплатив в рахунок погашення таких комісій за РКО - 58 948 (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот сорок вісім) грн. 70 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для того позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» права споживача вважаються порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно правових висновків, що викладені у Постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року у цивільній справі №496/3134/19, Велика Палата дійшла висновку, що положення пунктів кредитного договору, укладеного між позичальником та Банком щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. ( п. 32.8 Постанови).

Велика Палата Верховного Суду, в доповнення до своєї Постанови від 13 липня 2022 року у цивільній справі № 496/3134/19, констатуючи відсутність виключної правової проблеми, з приводу встановлених банками різного роду комісій у кредитних договорах, які є нікчемними, у своїй Ухвалі від 12 вересня 2023 року у цивільній справі №204/224/21 вказала на наступне: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. постанови від 1 червня2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 25)).

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі (а) за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи (б) за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи (в) за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 29).

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 31)).

Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, стосується встановлення у договорі про споживчий кредит плати у вигляді комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що для кваліфікації умови цього договору як оспорюваної чи нікчемної має значення не назва комісії, а її зміст, тобто перелік дій банку, за які він цю комісію передбачив (пункти 19, 33 постанови). Вказане однаково стосується й установленої у кредитному договорі у справі № 204/224/21 комісії за обслуговування кредиту (підпункти 1.2, 2.1 цього договору), до якої, ймовірно,включена плата за РКО.

Затверджена постановою Правління Національного банку України 21 січня 2004 року № 22 Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка була чинною на час укладення кредитного договору з позичальником у справі № 204/224/21, передбачала, що «розрахунково-касове обслуговування надання банком клієнту на підставі укладеного між ними договору послуг, які пов`язані з переказом коштів з/на рахунку(ок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договором, форму та зміст якого банк розробляє самостійно» (абзац сорок перший пункту 1.4 глави 1 Інструкції № 22). Однак, із 1 серпня 2022 року Інструкція № 22 втратила чинність.

Крім того, під час дії Інструкції № 22 Правління Національного банку України постановою від 25 вересня 2018 року № 103 затвердило Інструкцію про порядок організації касової роботи банками та проведення платіжних операцій надавачами платіжних послуг в Україні(далі - Інструкція № 103). Ця Інструкція теж була чинною на час укладення кредитного договору, якого стосується справа № 204/224/21, та мала тоді назву «Інструкція про ведення касових операцій банками в Україні». У ній немає терміну «розрахунково-касове обслуговування,а поняття «касове обслуговування» в Інструкції № 103 охоплює виключно надання послуг з приймання, видачі та обміну готівки на підставі ЄДБО (Єдиного договору банківського обслуговування та надання інших послуг Національним банком України) та вимог цієї Інструкції (підпункт 13 пункту 4 розділу І Інструкції № 103).

Інструкція про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг (далі - Інструкція № 163), затверджена постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 163, також не оперує терміном «розрахунково-касове обслуговування». Використовує термін «платіжна послуга з обслуговування рахунку», а ті, хто її надають, позначаються терміном «надавачі платіжних послуг з обслуговування рахунку» (підпункт 1 пункту 2 розділу І Інструкції № 163).

У справі № 496/3134/19 судом вказано, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості включала, зокрема, плату за надання інформації про стан кредиту. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що така комісія є нікчемною. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. У кредитних відносинах економічною метою Кредитодавця є повернення суми кредиту й одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів( пункт 31.25 постанови). Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої і другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (пункт 31.29 постанови).

Отже, справи № 496/3134/19 і № 204/224/21 стосуються одного виду банківської комісії - за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості), - однак, можливо, з різним змістом, виходячи з умов кредитних договорів і УДБО (зокрема з обов`язку позичальниці у справі № 204/224/21 сплатити на користь банку як комісії, так й інші платежі, передбачені відповідним договором (підпунктом 1.1), і включення у його пункті 4 РКО до платежів за додаткові та супутні послуги банку)».

Також і у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 211/1031/19 (провадження № 61-8030св20) Верховний Суд вказав: «Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Таким чином, встановлена Банком сплата ще одного платежу по кредитній картці World Debit Mastercard по поточному рахунку № НОМЕР_3 : НОМЕР_2 у вигляді комісії за розрахунково-касове обслуговування основної картки, що обраховується щомісячно, від суми заборгованості на кінець розрахункового періоду, яка відображена у Виписці Банку є нікчемною умовою кредитування по рахунку за кредитною карткою.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 5 вказаної статті ЦК України зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно вимогам ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту є застосування наслідків виконання нікчемного правочину, здійснення перерахунку заборгованості та стягнення переплачених коштів за нікчемним правочином. (такий висновок зроблений у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 211/1031/19 ( провадження №61-8030св20)).

Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17(провадження № 61-40342св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

У зв`язку з тим, що нарахована Банком додаткова плата у вигляді комісії за розрахунково-касове обслуговування основної картки по поточному рахунку на загальну суму 79 668 грн. 03 коп. в розумінні Закону є нікчемною платою по кредиту та порушує публічний порядок в суспільстві, а тому відповідно на таку суму повинна бути вже зменшена Позичальнику заборгованість по кредиту від загальної суми пред`явлених Банком вимог в структурі кредиту за весь період кредитування.

Під час підготовчого судового засідання, ухвалами Хорольського районному суді Полтавської області від 22 лютого та 22 квітня 2024 вирішено витребувати у Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» новий розрахунок за поточним рахунком № IBAN: НОМЕР_2 , що відкритий по кредитній картці World Debit Mastercard, згідно якого здійснити повний перерахунок основного боргу та процентів за весь час користування позичальником кредитними коштами, по періодах сплати останнім кожного окремого загального платежу за кредитом, без застосування нарахування комісії за кредитом - шляхом перерозподілу сплачених Позичальником всіх платежів по кредиту, втому числі комісій, виключно - у рахунок погашення основного боргу та процентів.

Із поданого Банком розрахунку вбачається, що Акціонерне товариство «Сенс Банк» не здійснив перерахунок боргу відповідно до Ухвал суду, а лише навпаки, в супереч Ухвалам, донарахував комісії за РКО за весь період розгляду справи на загальну суму до 102 756 грн. 10 коп. (колонка 8 Таблиці).

АТ «Сенс Банк» не виконало вимоги суду, щодо здійснення перерахунку боргу по періодах сплати кожного окремого загального платежу по кредиту без застосування нарахування комісії за кредитом - шляхом перерозподілу сплачених Позичальником всіх платежів по кредиту, в тому числі комісій, виключно - у рахунок погашення основного боргу та процентів. Крім того, Банк, згідно його поданого розрахунку, не відобразив вихідних даних по розміру ліміту на відповідний період кредитування, взагалі не надав детального розрахунку, який би включав суми сплачених Позивачем комісій (РКО) у рахунок погашення заборгованості основного боргу та процентів, а відтак Банк повторно та умисно не виконав вимог Ухвали про здійснення перерахунку Боргу.

Таким чином, вимоги Банку про стягнення заборгованості по Кредитному договору у розмірі 65 898 грн. 06 коп. не підлягають до задоволення, оскільки суми нарахованих комісій за РКО у розмірі 102 756 грн. 10 коп. перевищують загальні позовні вимоги Банку.

По вже сплачених Позичальником комісіях за розрахунково-касове обслуговування основної картки у розмірі 58 948 грн. 70 коп. Акціонерне товариство «Сенс Банк» зобов`язане здійснити перерахунок платежів, з часу кредитування рахунку № IBAN: НОМЕР_2 , та зарахувати вже сплачені Позичальником кошти у розмірі 58 948 грн. 70 коп., що були спрямовані на погашення комісії за РКО по періодах такої сплати щодо кожного окремого платежу у рахунок погашення іншої заборгованості по кредиту, а саме основного боргу та процентів відповідно до ст. 19 Закону України « Про споживче кредитування».

Такий спосіб захисту за зустрічним позовом, що призводить до здійснення перерахунку заборгованості за Кредитним договором та стягнення в кінцевому випадку з Акціонерного товариства на користь Позичальника переплачених коштів по кредитному рахунку буде найбільше ефективним.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину, зобов`язання здійснити повний перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною карткою та повернення переплачених коштів по кредиту, з урахуванням уточнення позовних вимог, підлягають до задоволення, а в первісному позові АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити.

Представник ОСОБА_1 просить суд стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. і додав до позовної заяви Договір про надання правової допомоги №20-24/10/2023 від 23 жовтня 2023 року, розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 поніс у зв`язку з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до абз. 5 п. 3.1 та п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року (Справа N 1-23/2009) конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).

В п. 28 постанови від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного суду дійшла висновку, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

В п. 64 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

У постанові Верховного суду від 02.12.2021 року у справі 280/5176/20 вказано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2020 року (справа № 686/5064/20).

Як видно з матеріалів справи, 24.10.2024 між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Тараса Буковинського» укладено договір про надання правової допомоги №20-24/10/2023.

Відповідно до п. 4.2. вказаного договору гонорар адвоката за надання правової допомоги та представництво інтересів клієнта у суді є фіксованим та становить 10 000 грн., що сплатив Клієнт у безготівковому порядку на поточний рахунок Адвоката наступним чином:

- першу частину гонорару у розмірі 3 000 (три тисячі гривень) Клієнт сплачує Адвокату до 30 листопада 2023 року;

- другу частину гонорару у розмірі 3 000 (три тисячі гривень) Клієнт сплачує Адвокату до 30 грудня 2023 року;

- третю частину гонорару у розмірі 4 000 (чотири тисячі гривень) Клієнт сплачує Адвокату до 30 січня 2024 року.

До матеріалів справи долучено ордер про надання правничої (правової) допомоги серія ВС № 1237215 від 24.10.2023, а також платіжні документи про оплату гонорару.

Відповідно до остаточного розрахунку сум судових витрат та детального опису виконаних адвокатом робіт для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката у цивільній справі № 548/2179/23 такі витрати становлять 10 000 (десять тисяч) гривень.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України), а тому суд зменшує суму витрат на правничу допомогу, яку слід стягнути на користь ОСОБА_1 із АТ "Сенс Банк" на 3 000, 00 грн., таким чином задоволенню до сплати підлягає 7 000, 00 грн. витрат на правничу допормогу.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) передбачено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).

Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

При цьому слід відзначити, що чинний Цивільний Процесуальний Кодекс України встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Визначаючи розмір витрат, що підлягають стягненню, суд виходить з критеріїв наведених вище, а саме складності справи (справа про відшкодування шкоди за правилами спрощеного позовного провадження), часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги (участь у судових засіданнях та час витрачений на обґрунтування позиції сторони), обсягу наданих послуг та виконаних робіт (зміст та обсяг поданих до суду документів, обсяг робіт наведених у відповідному акті), ціни позову. Суд також враховує кількість, обсяг та зміст документів поданих суду сторонами, складність та категорію справи.

Враховуючи наведене, а також рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду Адвокатом документів, їх значення для справи, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який просить стягнути адвокат з Відповідача за зустрічним позовом на користь Позивача за зустрічним позовом в сумі 7 000,00 грн. є співмірним із складністю справи; обсягом наданих Адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 до стягнення підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України,-

у х в а л и в:

У задоволенні первісного позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину, зобов`язання здійснити повний перерахунок сплачених позичальником платежів по рахунку за кредитною картою та повернення переплачених коштів по кредиту - задовольнити повністю.

Зобов`язати Акціонерне товариство "Сенс Банк" здійснити, за весь період кредитування, повний перерахунок основного боргу та процентів по періодах сплати позичальником кожного окремого платежу за поточним рахунком № ІВАN: НОМЕР_2 , який відкритий по кредитній картці WORLD Debit Mastercard шляхом зарахування вже сплачених позичальником всіх платежів по кредиту виключно у рахунок погашення основного боргу та процентів, а різницю в переплачених коштах стягнути з Акціонерного товариства "Сенс Банк" на користь ОСОБА_1 .

Стягнути із Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 7 000, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони справи:

Позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», ідентифікаційний , адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100;

Представник позивача Мужик Назар Тарасович, 01054, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 58А, квартира 78, офіс 3;

Відповідач - ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

Представник відповідача - ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 11.12.2024 року.

Суддя: Н.С.Миркушіна