П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року м. Київ

Справа №761/35306/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/11676/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Волошина В.О. 26 березня 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складений 05 квітня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Гармаш Катерини Борисівни, державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни, третя особа: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправними і скасування рішень,

В С Т А Н О В И В

В вересні 2019 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

1) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. індексний номер 47361390 від 14 червня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно за реєстраційним номером 91 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м.;

2) скасувати запис індексний номер 47361390 від 14 червня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно за реєстраційним номером 91 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м.;

3) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. індексний номер 47361656 від 14 червня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на нерухоме майно за реєстраційним номером 91 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м.;

4) скасувати запис індексний номер 47361656 від 14 червня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно за реєстраційним номером 91 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м.;

5) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Гармаш К.Б. індексний номер: 48051216 від 01 серпня 2019 року про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект», на квартиру АДРЕСА_1 ., загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 91;

6) скасувати запис індексний номер 48051216 від 01 серпня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 91.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є добросовісним власником спірної квартири АДРЕСА_1 , яку придбав за договором купівлі - продажу від 12 червня 2015 року, у третьої особи ОСОБА_2 , та в якій фактично проживає, разом з членами своєї сім`ї. На час придбання спірної квартири, вона не була обтяжена.

В серпні 2019 року позивач дізнався, після відвідування його за місцем проживання в спірній квартирі представниками ТОВ «Кей-Колект», що належна йому квартира перебуває у власності відповідача ТОВ «Кей-Колект», на підставі договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, серія та номер: 69563, виданий 09 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М., який забезпечував виконання кредитних зобов`язань третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перед АКІБ «УкрСиббанк» за договорами про надання споживчих кредитів №№ 0, 0 від 09 листопада 2007 року.

На думку позивача, реєстрація права власності за відповідачем ТОВ «Кей-Колект» відбулася з порушенням діючого законодавства, зокрема в порушення положень: п. 2, 4, 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127; умов договору іпотеки № 69563 від 09 листопада 2007 року.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого права власності.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року було залучено до участі у справі, в якості правонаступника ОСОБА_5 - його дружину ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2024 року позов залишено без розгляду, в частині позовних вимог про скасування записів: індексний номер 47361390 від 14 червня 2019 року; індексний номер 47361656 від 14 червня 2019 року; індексний номер 48051216 від 01 серпня 2019 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Гармаш Катерини Борисівни, державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни, третя особа: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправними і скасування рішень - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни індексний номер 47361390 від 14 червня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на нерухоме майно за реєстраційним номером 91 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Юлії Володимирівни індексний номер 47361656 від 14 червня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на нерухоме майно за реєстраційним номером 91 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Гармаш Катерини Борисівни індексний номер: 48051216 від 01 серпня 2019 року про державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», на квартиру АДРЕСА_1 ., загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 91.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2305, 20 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погодилось із вказаним рішенням ТОВ «Кей-Колект», представником товариства подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права. Такі висновки сформовані, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц. Однак, позивачем не був заявлений позов про витребування майна.

Також представник ТОВ «Кей-Колект» вказує щодо неналежності відповідачів, оскільки належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Зі змісту і характеру спірних правовідносин випливає, що спір у позивача виник із ТОВ «Кей-Колект», а тому державні реєстратори - Гармаш К.Б. та ОСОБА_6 є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні вимог до державного реєстратора через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - Марченко В.С. вказував на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваному рішенні.

В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Мірвода А.М. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про її задоволення.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 09 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», як кредитором та третіми особами: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як боржниками були укладені договори про надання споживчих кредитів №№ 0, 0.

В забезпечення виконання зобов`язань третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за зазначеними вище кредитними договорами, між ними та АКІБ «УкрСиббанк» 09 листопада 2007р. було укладено договір іпотеки № 69563 (далі по тексту - договір іпотеки), відповідно до п. 1.1. якого іпотекодавці (треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) передають в іпотеку держателю (АКІБ «УкрСиббанк») нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 . /т.1а.с. 180, 181/.

Згідно п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки:

- у разі порушення іпотекодавцями будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (п. 4.1.1 договору іпотеки);

- у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки (п. 4.1.2 договору іпотеки);

- в інших випадках відповідно до діючого законодавства (п. 4.1.3 договору іпотеки).

Відповідно до п. 4.2. договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі:

- рішення суду (п. 4.2.1 договору іпотеки);

- виконавчого напису нотаріуса (п. 4.2.2 договору іпотеки);

- позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку» (п. 4.2.3 договору іпотеки);

- з інших, передбачених законодавством України, підстав (п. 4.2.4 договору іпотеки).

За змістом положень п. 4.5. договору іпотеки вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п. 5.1 договору іпотеки).

Положеннями п. 5.2. договору іпотеки визначено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

- передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п. 5.2.1 договору іпотеки);

- отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу від імені іпотекодавців на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (п. 5.2.2 договору іпотеки).

12 грудня 2011року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку 1 до цього договору /т.1 а.с. 182-184/. Відповідно до Додатку 1 до Договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 11 червня 2012 року, було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 09 листопада 2007 року (номер кредитного договору (первісний) - №0), поручителем за яким є ОСОБА_4 /т.2 а.с. 201,202/.

17 травня 2012 року між третіми особами: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як продавцями та третьою особою ОСОБА_2 , як покупцем було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до п. 1 якого продавці передають у власність покупцю, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 / т. 2 а.с. 119 /.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 17 травня 2012 року відсутні обтяження (заборона, арешт) на квартиру АДРЕСА_1 /т.2 а.с. 193/.

12 червня 2015 року між третьою особою ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого третя особа, як продавець передала у власність первісного позивача, як покупця квартиру АДРЕСА_1 /т.1а.с. 20, 21/.

Згідно з витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 12 червня 2015 року відсутні обтяження (заборона, арешт) на квартиру АДРЕСА_1 /т.1 а.с. 29/.

14 червня 2019 року ТОВ «Кей-Колект» звернулось до ОСОБА_5 з вимогою про порушення основного зобов`язання, в якій просило сплатити борг за кредитним договором №0 від 09 листопада 2007 року, розмір боргу станом на 14 червня 2019 року складає 156011,80 дол США, що відповідно до курсу НБУ станом на 14 червня 2019 року складає 4121376,20 грн. В порядку ст. ст. 35,36 Закону України «Про іпотеку» ТОВ «Кей-Колект» попередило ОСОБА_5 , що в разі невиконання цієї вимоги протягом 30-ти днів ТОВ «Кей-Колект» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказана вимога отримана ОСОБА_5 17 червня 2019 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення /т.2 а.с. 80-82/.

14 червня 2019 року відповідач ТОВ «Кей-Колект» звернувся з заявами про державну реєстрацію прав та їх обтяжень / т.2 а.с. 47, 48, 61, 62/. За наслідками розгляду цих заяв рішеннями державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Нікітіної Ю.В. індексний номер 47361390; індексний номер 47361656 від 14 червня 2019 року здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ТОВ «Кей-Колект» на нерухоме майно за реєстраційним номером 91 - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,4 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м. /т.2 а.с. 58,72/

В подальшому, 01 серпня 2019 року відповідач ТОВ «Кей-Колект» звернувся з заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, і рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстратор» Гармаш К.Б. індексний номер: 48051216 від 01 серпня 2019 року здійснено державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект», на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 91 / т. 2 а.с. 92 /.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть /т.2 а.с. 212/.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року було залучено до участі у справі, в якості правонаступника ОСОБА_5 - його дружину ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину /т.3 а.с. 45,46/.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на дату проведення реєстраційної дії), перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. №1127 (в редакції, що діяла на дату виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Частинами 1 та 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, вказана норма однозначно вказує на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимоги іпотекодержателя у позасудовому порядку лише у разі відсутності іпотечного застереження у договорі іпотеки.

При цьому законодавець фактично визначає іпотечне застереження окремим правочином за яким у сторін виникають певні права та обов`язки та який є підставою для вчинення дій щодо реєстрації права власності на заставне майно.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції, на час спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді

Аналіз змісту ст. ст. 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що застереження в іпотечному договорі також вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції Закону України № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі по тексту - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Нова редакція ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №914/235/18 (914/608/20), вказано на те, що в абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а)неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить.

Вирішивши наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд тим самим в мотивувальній частині рішення виснував, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, правильно застосувавши положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з частинами першою, другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

В постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), вказавши, що означена конкретизація висновків полягає у такому:

скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19).За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач, внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17, та вони відповідають висновку, викладеному у п.7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року №922/2416/17.

В постановах Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 344/2112/20, від 26 травня 2022 року у справі № 462/4050/19, від 27 липня 2022 року у справі №447/2851/19 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 зазначено, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

В постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно доч.1,2 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.3ст.89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин вбачається, що 17 травня 2012 року між третіми особами: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , як продавцями та третьою особою ОСОБА_2 , як покупцем було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до п. 1 якого продавці передають у власність покупцю, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 17 травня 2012 року відсутні обтяження (заборона, арешт) на квартиру АДРЕСА_1 .

12 червня 2015 року між третьою особою ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого третя особа, як продавець передала у власність первісного позивача, як покупця квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 12 червня 2015 року відсутні обтяження (заборона, арешт) на квартиру АДРЕСА_1 .

Зі змісту нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12 червня 2015 року також вбачається, що нотаріус перевіряла відсутність обтяжень та заборон на відчуження, виходячи з відомостей Державного реєстру іпотек, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень ОСОБА_5 , який добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знав і не мав знати про існування таких прав чи обтяжень, набув право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Договір купівлі-продажу від 12 червня 2015 року є чинним, доказів оскарження вказаного договору відповідачем не надано, як і не спростовано, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірної квартири.

За таких обставин, судом першої інстанції вірно встановлено факт добросовісності позивача, який відповідачем не спростовано, що свідчить про припинення права іпотеки та наявність підстав для задоволення позовних вимог пред`явлених до ТОВ «Кей-Колект».

Крім того, суд першої інстанції також вірно було встановлено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого було внесено запис про речове право, а саме про право власності за ТОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру було прийнято з порушенням ч.ч. 1-3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», та п.5.2 Договору іпотеки від 09 листопада 2007 року, що є підставою для визнання його протиправним та скасування, оскільки відповідачем було обрано спосіб позасудового врегулювання, який не був визначений сторонами в Договорі про іпотеку враховуючи положення підпунктів 5.2.1 та 5.2.2. п.5.2 вказаного Договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог пред`явлених до державного реєстратора, суд першої інстанції вірно виходив з того, що державний реєстратор не є належним відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх законними та обгрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки належним способом захисту має бути позов про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав, натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення права позивача, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, виходячи з такого.

Так, у пунктах 104, 105, 115, 116 постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №914/235/18 (914/608/20) викладено наступний висновок: «Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Разом із цим, судом першої інстанції було встановлено, що спірне нерухоме майно не відчужувалось третім особам. На момент звернення позивача з позовом та розгляду справи судом першої інстанції право власності на спірне нерухоме майно було зареєстровано за AT «Мегабанк» (відповідачем).

Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

Слід ще раз звернути, увагу, що судове рішення про задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою».

У даній справі, спірне майно не було відчужено до третіх осіб і право власності на нього зареєстровано за відповідачем, а тому пред`явлена позивачем вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Крім того, вирішуючи наявний між сторонами спір про право на користь позивача, суд в мотивувальній частині рішення дійшов висновку про те, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, а тому правильно застосував положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом), яка передбачає можливість державного реєстратора одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту призведе до відновлення становища, яке існувало, у розмінні ст. 16 ЦК України, тобто поновлення права власності позивача.

Твердження апеляційної скарги відповідача про необхідність відмови в задоволені позову у зв`язку із пред`явленням вимог до неналежних відповідачів (державних реєстраторів) є безпідставними, оскільки в задоволенні цієї частини позовних вимог судом першої інстанції було відмовлено саме з цих підстав. В свою чергу, особою, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень якої оскаржується є ТОВ «Кей-Колект», який є належним відповідачем.

Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, підстави для компенсації відповідачеві понесених ним витрат пов`язаних з переглядом справи апеляційним судом також відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 26 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 10 грудня 2024 року.