Справа № 465/9751/24>
Провадження 2-о/465/431/24
У Х В А Л А

"11" грудня 2024 р. м. Львів

Суддя Франківського районного суду м.Львова Баран О. І., перевіривши виконання вимог статей 175-177, 185-187, 293, 315, 318 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) по справі:

заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

заінтересована особа-1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

заінтересована особа-2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ),

заінтересована особа-3: Західне територіальне управління Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 , електронна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ),

вимоги заявника: встановлення юридичного факту,

в с т а н о в и в:

6 грудня 2024 року (вх.№36067/24) уповноважений представник ОСОБА_1 - адвокат Манукян М. А. звернулась до Франківського районного суду м. Львова із заявою, у якій просить суд встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як вітчимом та падчеркою.

11 грудня 2024 року (вх.№Еп-8380/24) від представника заявника надійшла заява про уточнення вимог заяви, у якій остання просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 є падчеркою ОСОБА_1 .

Суддя, перевіривши матеріали заяви, дійшов таких висновків.

Приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому, в порядку окремого провадження може вирішуватися питання про факт, але не спір про право цивільне.

Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Встановлення факту, що має юридичне значення, в окремому провадженні можливе за умови, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто, від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться і у постановах Верховного Суду № 752/20365/16-ц від 19.06.2019 року, № 750/9847/18 від 05.12.2019 року, № 644/9753/19 від 03.02.2021 року, № 643/6447/19/19 від 16.06.2021 року, № 641/5187/20 від 08.09.2021 року.

В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що при поставленні на квартирний облік в ІНФОРМАЦІЯ_5 у 2024 році зараховано лише заявника з дружиною та донькою. Зазначено про те, що падчерку заявника не поставлено на квартирний облік, з огляду на відсутність рішення суду про встановлення факту родинних відносин. На підтвердження указаного факту додано витяг з протоколу №1 засідання житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 від 26.01.2024. Однак, наданий витяг взагалі не відображає тієї інформації, на яку посилається заявник та містить незакінчене речення. Крім цього, заявником надано лише частину указаного документа, а не весь документ, про що також свідчить як наявність незакінченого речення, як і відсутність засвідчуваного підпису та печатки на ньому, що суттєво відрізняє його від інших, наданих заявником витягів із протоколів.

Без наявності документа, на який посилається сам заявник, суддя позбавлений можливості переконатись у тому, що відповідний факт має значення для виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника, та конкретизувати яких саме.

Крім цього, суддя звертає увагу на те, що заявник, з урахуванням заяви про уточнення вимог просить встановити факт, що ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_3 , а ОСОБА_3 є падчеркою ОСОБА_1 .

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.09.2024 у справі № 203/639/23 (провадження № 61-9351св24), судом касаційної інстанції підтримано свої попередні висновки про те, що встановлення факту родинних відносин можливо лише за наявності кровної спорідненості. При цьому, у зазначеній справі колегія суддів Верховного Суду погодилася із висновком суду апеляційної інстанції про те, що встановлення факту родинних відносин можливо лише за наявності кровної спорідненості, а вітчим та падчерка не є родичами, тому відсутні підстави для задоволення позову.

З урахуванням висновків Верховного Суду, суд, на розгляд якого передано указану заяву, позбавлений можливості встановлювати факт родинних відносин за відсутності кровної спорідненості, тобто у даному випадку між вітчимом та падчеркою, які не є родичами.

Однак, 11.12.2024 заявником уточнено відповідні вимоги, проте залишено без змін їх обґрунтування, де зазначається про те, що падчерку заявника не поставлено на квартирний облік, саме з огляду на відсутність рішення суду про встановлення факту родинних відносин.

Тож, суддя констатує, що між обґрунтуванням заяви та її прохальною частиною існують протиріччя, які є перешкодою у відкритті провадження у справі.

Крім цього, у випадку коли заявнику відмовлено у поставленні на квартирний облік його падчерки, саме з огляду на відсутність рішення суду про встановлення факту родинних відносин, то встановлення іншого факту, у даному випадку того про який заявник просить у новій редакції заяви, не може мати наслідком виникнення чи зміну майнових прав заявника. У такому разі відсутня одна із умов віднесення справи до юрисдикції суду.

Зважаючи на вищенаведені вимоги, суддя дійшов висновку про наявність таких протиріч, які можуть бути усунені лише шляхом подання нової заяви із узгодженими між собою вимогами резолютивної частини та обґрунтуванням.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Главою 6 «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ЦПК України не передбачено норм, що регулюють наслідки недотримання форми та змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а тому в окремих випадках можливе застосування аналогії закону та відповідно до статті 185ЦПК України, залишення заяви про встановлення факту без руху.

Однак, суддя дійшов висновку про відсутність підстав для застосування аналогії ст. 185 ЦПК України.

Аналізуючи указану заяву, суддя звертає увагу на те, що у цій конкретній справі, зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника не узгоджуються між собою, що суперечить вимогам п. 4 ч. 1 ст. 183 ЦПК України, якою встановлено загальні вимоги до будь-якої письмової заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Заяву зі всіма доданими до неї документами відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України, необхідно повернути заявнику без розгляду.

Керуючись ст. 13, 183, 258-260, ст. 315, 353 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в:

Заяву про встановлення юридичного факту повернути без розгляду.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому у ст. 261 ЦПК України.

Суддя: Баран О. І.