П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2024 року м. Київ

Справа № 761/47372/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/9730/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В. за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Фролової І.В. 17 грудня 2020 року у м. Києві, повний текст рішення складений 22 лютого 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбер», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович, ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про визнання договору іпотеки недійсним.

Позов мотивований тим, що з червня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 почали проживати спільно у складі однієї сім`ї як чоловік та дружина без укладання шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_5 , батьком якої записаний громадянин Республіки Грузії ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ). З цього часу вони продовжили разом проживати, спільно виховували та забезпечували дитину, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, в який вкладалися спільні кошти та, які спільно витрачалися на потреби сім`ї. Тобто, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

В 2006 році сторони вирішили придбати житло (квартиру) в ТОВ «Виробничий вектор» в новобудові загальною площею 113,2 кв. м, якій у подальшому було присвоєно наступну адресу: АДРЕСА_1 . З метою перших внесків у придбання вказаної квартири батьками ОСОБА_2 було надано грошові кошти в сумі 12 000,00 дол. США.

З метою придбання вказаної квартири цього ж дня ОСОБА_4 укладено кредитний договір з АБ «АвтоЗАЗбанк» на отримання кредиту в загальній сумі 123 000,00 дол. США, про що позивачу повідомлено не було та згоди на вказані дії йому остання не надавала та не уповноважувала його.

Крім того, 25 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладено іпотечний договір, предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 до перетину з АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 .

16 лютого 2015 року у зв`язку з завершенням будівництва та присвоєння збудованому будинку адреси ОСОБА_4 було зареєстровано на себе право власності на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_5 .

У листопаді 2017 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

На початку листопада 2018 року до неї додому за вказаною адресою почали приходити невідомі особи та стверджувати, що саме вони є власники квартири, пред`являючи довіреність, відповідно до якої власником вказаної квартири за вказаною адресою є ТОВ «ФК «Амбер». Позивачу стало відомо, що 02 березня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов К. С. на підставі іпотечного договору № 4816 від 25 вересня 2006 року, укладеного ОСОБА_4 з АБ «АвтоЗАЗбанк» видав виконавчий напис та вчинив реєстраційні дії, якими перереєстрував право власності на об`єкт нерухомості за ТОВ «ФК «Амбер».

Зазначила, що правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк» став ПАТ «Банк Кіпру» між яким та ОСОБА_4 07 червня 2012 року укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року за № 4816. 06 червня 2014 року ПАТ «Банк Кіпру» за договором факторингу без погодження з ОСОБА_4 передав право вимоги за кредитним договором від 25 вересня 2006 року ТОВ «Кредитні ініціативи». 17 січня 2015 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін та доповнень № 2 до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року за № 4816.

На думку позивача, іпотечний договір є недійсним через відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного сумісного майна на його укладання. Зазначила про неможливість укладання іпотечного договору та передачі в іпотеку майнових прав на майно, як предмета іпотеки.

Позивач просила на підставі викладеного:

визнати недійсним іпотечний договір від 25 вересня 2006 року № 4816, укладений між ОСОБА_4 та АБ «УкрЗАЗбанк», предметом якого виступали майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 до перетину з АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 зі змінами та доповненнями внесеними відповідно до договору про внесення змін до іпотечного договору від 07 червня 2012 року № 1068 та договору про внесення змін і доповнень № 2 до іпотечного договору від 17 січня 2015 року № 35.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним іпотечний договір від 25 вересня 2006 року № 4816, укладений між ОСОБА_4 та АТ «УкрЗАЗбанк», предметом якого виступали майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 до перетину з АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 зі змінами та доповненнями внесеними відповідно до договору про внесення змін до іпотечного договору від 07 червня 2012 року № 1068 та договору про внесення змін і доповнень № 2 до іпотечного договору від 17 січня 2015 року № 35.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що будь-якої згоди на укладання іпотечного договору чи будь-якого іншого правочину з об`єктами спільного сумісного права, зокрема майновими правами на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 до перетину з АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , у тому числі 25 вересня 2006 року, позивач відповідачу ОСОБА_4 не надавала. Оспорюваний договір, укладений на всі майнові права на вказану квартиру, а не на частку, яка належала ОСОБА_4 в якості частки у спільному сумісному майні. Таку частку станом на 25 вересня 2006 року виділено для ОСОБА_4 не було. Станом на 25 вересня 2006 року квартира, якій у подальшому було присвоєно АДРЕСА_5 , не була офіційно зареєстрована як об`єкт права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 . Відтак судом було встановлено відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного сумісного майна, на укладання правочину щодо вказаного майна - іпотечного договору. Під час укладення та нотаріального посвідчення іпотечного договору були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки майнові права на окремі приміщення в жилому будинку не могли бути предметом іпотеки. Позивачем не було пропущено позовну давність для звернення з відповідним позовом до суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_8 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року скасовано та прийнято постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , АБ «АвтоЗАЗбанк», ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: ТОВ «ФК «Амбер», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук С. В., ОСОБА_1 , про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач, як на підставу позовних вимог посилалася на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18, яким встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 18 березня 2017 року. Однак як встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України, пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, тому встановлення вказаних юридичних фактів не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду. Наявність підстав для визнання того чи іншого договору недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення. Тому рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не може мати зворотної дії в часі і породжувати правові наслідки, в тому числі й щодо недійсності правочину, або впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Відповідно, якщо факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю на момент укладення оспорюваного договору встановлений не був, то підстави для застосування положень про спільну власність відсутні. Отже, на момент укладення спірного договору іпотеки (25 вересня 2006 року) та договорів про внесення змін до нього (07 червня 2012 року та 17 січня 2015 року) єдиним власником нерухомого майна (квартири), що є предметом цього договору, був ОСОБА_4 , а тому для вчинення оспорюваного правочину та договорів про внесення змін до нього не потребувалося згоди позивача. Будь-яких інших доказів, окрім зазначеного рішення суду у справі № 761/46478/18, які б підтверджували, що позивач та ОСОБА_4 були чоловіком та дружиною чи проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрацію шлюбу, матеріали справи не містять. В даному випадку рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18 не є належним доказом наявності обставин, з якими позивач пов`язує свої вимоги у зазначеній справі.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду, суд касаційної інстанції вказав на те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що належними відповідачами у справі про визнання недійсним договору іпотеки є іпотекодавець та іпотекодержатель (або його «правонаступник»), не з`ясував, хто є іпотекодержателем (його «правонаступником») за оспорюваним договором, та зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 , ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання іпотечного договору недійсним через недоведеність позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник третьої особи - ОСОБА_1 , вказувала на те, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин ст. 1, 5, 16 Закону України «Про іпотеку», ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Дії позивача щодо оспорення договору іпотеки та додаткового договору до нього через дванадцять років після його укладення є намаганням уникнути належного виконання зобов`язань одним із подружжя, як стверджує сама позивач. Сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки та додаткового договору до нього стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, не може свідчити про їх недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а чоловік позивача, тобто, особа, яка відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку» подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки. На час укладення іпотечного договору позивач та відповідач ОСОБА_4 не були подружжям. Одноосібним власником майнових прав був ОСОБА_4 . У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину і у випадку відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. У даному випадку судом не було встановлено в чому саме вбачається порушення прав та інтересів позивача в результаті укладення спірного договору іпотеки. Інформація про те, що позивач дізналася про спірний іпотечний договір лише 07 грудня 2018 року не відповідає дійсності. Оскаржуване рішення ухвалено без правового аналізу доказів, які суттєво впливають на результати розгляду справи.

На підставі викладеного, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

При новому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, представник третьої особи ОСОБА_1 - адвокат Гурез І.О. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила її задовольнити.

Від представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та представника ОСОБА_10 - ОСОБА_11 надійшлм клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з їх зайнятістю в інших справах.

Клопотання про відкладення судового засідання з підстав зайнятості представників в інших справах подавались неодноразово, і суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи на іншу дату.

В даному випадку колегія суддів вважає, що вказані клопотання не підлягають задоволенню, оскільки представниками до вказаних клопотань не долучено доказів на підтвердження їх неможливості прибути в судове засідання та їх зайнятості в інших справах.

Оскільки представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та представник ОСОБА_10 - ОСОБА_11 повідомлені завчасно про розгляд справи, а обставини для відкладення розгляду справи вказані ним є неповажними, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання також не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що у вересні 2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Виробничій вектор» укладений договір про участь у будівництві об`єкту нерухомості від 25 вересня 2006 року № 0071/007 на придбання квартири, якій у подальшому було присвоєно наступну адресу: АДРЕСА_1 .

З метою придбання вказаної квартири 25 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладений кредитний договір № 002-139/2006 на отримання кредиту в загальній сумі 123000,00 дол. США, а також іпотечний договір предметом якого визначено майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 до перетину з АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 .

07 червня 2012 року між ПАТ «Банк Кіпру», який є правонаступником АБ «АвтоЗАЗбанк», та ОСОБА_4 укладений договір про внесення змін до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року за № 4816, який є невід`ємною частиною вказаного іпотечного договору.

06 червня 2014 року ПАТ «Банк Кіпру» за договором факторингу передав право вимоги по кредитному договору від 25 вересня 2006 року ТОВ «Кредитні ініціативи».

17 січня 2015 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_4 укладений договір про внесення змін та доповнень № 2 до іпотечного договору від 25 вересня 2006 року № 4816, який є невід`ємною частиною вказаного іпотечного договору.

16 лютого 2015 року за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості, а саме на квартиру АДРЕСА_5 .

У листопаді 2017 року за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2

02 березня 2018 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов К. С. на підставі іпотечного договору № 4816 від 25 вересня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк» видав виконавчий напис та вчинив реєстраційні дії, якими перереєстрував право власності на належний ОСОБА_4 об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_5 за ТОВ «ФК «Амбер».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18 встановлений факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 18 березня 2017 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 : автомобіль марки «Hyundai Santafe», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 » та квартиру АДРЕСА_5 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ««Hyundai Santafe», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 ». Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на частину автомобіля марки «Hyundai Santafe», номер кузова НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер Республіки Грузія « НОМЕР_2 ». Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_12 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна за час проживання однією сім`єю.

У вказаній ухвалі судом також було встановлено, що відповідно до договору від 06 березня 2019 року про відступлення прав за іпотечним договором від 25 вересня 2006 року ОСОБА_12 прийняла всі права за іпотечним договором від 25 вересня 2006 року, який укладений між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк» на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 002-139/2006 від 25 вересня 2006 року.

Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 20 лютого 2020 року, власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №40402639 від 29 жовтня 2019 року) /т. 1 а. с. 145-148/.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40402639 від 29 жовтня 2019 року скасовано наказом Міністерства юстиції України від 08 квітня 2020 року № 1352/5 /т. 1 а. с. 215/.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 про вступ у справу у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог задоволено. Залучено до участі у справі у якості третьої особи , яка не особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_1 /т. 1 а.с. 191/.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 11 листопада 2024 року, іпотекодержателем згідно іпотечного договору, серія та номер: 4816, виданий 25 вересня 2006 року, є ОСОБА_1 , іпотекодавцем є ОСОБА_4 . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19381325 від 16 лютого 2015 року, ОСОБА_13 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Опис предмета іпотеки: майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_6 , до перетину з АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 /т. 3 а. с. 145-148/.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Виходячи з положень ч.ч. 1,2,4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (ст. 215 ЦК України).

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За змістом ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч.4 ст. 369 ЦК України).

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстрованеу встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Чачтиною 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про:

для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців;

для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу;

для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про:

для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів;

для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання;

опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі ідентифікатор об`єкта будівництва в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (для об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор до укладення іпотечного договору), кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

посилання на видачу заставної або її відсутність.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 51 ЦК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19).

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц та від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 756/15524/18-ц зазначено, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них.

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі №300/808/19 зазначено, що якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли не можливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З наведених обставин вбачається, що 25 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладений договір іпотеки. Вказаний договір є двостороннім і виходячи з підстав наведених позивачем є оспорюваним. Судом встановлено, що права іпотекодержателя неодноразово відступались, і зазначені в якості відповідачів АБ «АвтоЗАЗбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», є першим та третім іпотекодержателями. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 11 листопада 2024 року, іпотекодержателем згідно іпотечного договору, серія та номер: 4816 від 25 вересня 2006 року, є ОСОБА_1 , іпотекодавцем є ОСОБА_4 . Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19381325 від 16 лютого 2015 року, ОСОБА_13 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Відомості про державну реєстрацію припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в матеріалах справи відсутні. Отже, за даними державного реєстру, які вважаються достовірними, за оспорюваним договором іпотекодержателем є ОСОБА_1 , іпотекодавцем є ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 пред'явила позовну вимогу про визнання недійсним іпотечного договору до ОСОБА_4 , АБ «АвтоЗАЗбанк», ТОВ «Кредитні ініціативи», тобто лише до однієї сторони договору, а саме іпотекодавця ОСОБА_4 , а інша сторона договору, а саме останній правонаступник іпотекодержатель - ОСОБА_1 , є третьою особою, клопотання про залучення ОСОБА_1 до участі в справі як співвідповідача позивач не заявляла. Виходячи з вимог процесуального закону саме позивач визначає склад учасників справи, і підстави позову. А суд діючи в межах диспозитивності, розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог.

У суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість залучити до участі у справі належних відповідачів, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України.

Отже, встановивши, що до участі у справі у якості відповідача не залучено сторону оспорюваного договору, а саме іпотекодержателя - ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучати відповідачів до участі у справі, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Оскільки має місце визначення неналежного складу учасників справи, суд позбавлений можливості надавати оцінку по суті спірних правовідносин. Пред`явлення позову до неналежного відповідача, є самостійною підставою для відмови в позові.

Вказане не було враховано судом першої інстанції у зв`язку з чим судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що дає підстави апеляційному суду для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

В порядку ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положення ч.13 цієї норми законодавства вказують на те, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А отже у разі відмови у задоволенні заявлених позовних вимог підлягають компенсації ОСОБА_1 за рахунок позивача понесені нею судові витрати при зверненні до суду апеляційної інстанції в загальному розмірі 1057,20 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбер», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович, ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1057,20 грн.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 10 грудня 2024 року.