Дата документу 11.12.2024 Справа № 335/2900/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2900/24 Головуючий у 1-й інстанції: Макаров В.О.
Провадження №22-ц/807/1942/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить:

- нежитлове приміщення, ХХІІа за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 236,6 кв.м., на підставі рішення суду, 2-1267/2006 рік, 03.04.2006, Жовтневий районний суд м. Запоріжжя, право власності зареєстроване 20 квітня 2006 року; - нежитлове приміщення літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення, загальною площею 430,5 кв.м., на підставі договору дарування, 1-261, 01.03.2007, Гришина В.І. приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, право власності зареєстроване 05.01.2005.

01 лютого 2009 року між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 був укладений договір № 203244 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді та додаткова угода №б/н до договору купівлі-продажу теплової енергії №203244 від 01 лютого 2009 року.

Нежитлові приміщення, які належать ОСОБА_1 , є невід`ємною частиною житлових будинків АДРЕСА_3 та оснащені приладом обліку теплової енергії та мають єдину систему опалення, в приміщеннях будинку встановлено розподільчий прилад обліку.

Об`єкт надання послуг знаходиться у житловому будинку, який обладнаний системою централізованого опалення, тож факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалюваних сезонів та відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалюваний сезон в м. Запоріжжі.

Позивачем було надано послуги з постачання теплової енергії відповідачу за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року на загальну суму 51497,27 грн, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків договорів № 203244 від 01 лютого 2009 року. Споживач заперечень щодо нарахувань, зазначених у рахунках та актах приймання передачі теплової енергії на адресу Концерну «Міські теплові мережі» не надав, належним чином оформлені акти приймання-передачі теплової енергії за спірний період не повернув. Тобто, фактично погодився з кількістю спожитої теплової енергії та з сумами нарахованими позивачем до оплати за відповідні періоди. Концерном «Міські теплові мережі» були зроблені помітки на актах. Отже оформлені таким чином акти вважаються погодженими та підставою для проведення остаточних розрахунків.

Позивач надіслав на адресу відповідача вимогу щодо погашення суми заборгованості. Однак сума заборгованості у добровільному порядку погашена не була.

На підставі викладеного, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в сумі 51497,27 грн; стягнути судові витрати, які на день подачі до суду цієї позовної заяви дорівнюють у розмірі 2422,40 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в сумі 33091,27 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1550,34 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не застосував до позовних вимог строк позовної давності, який було заявлена відповідачем у заяві, яка надійшда на адресу суду 12 квітня 2024 року, не врахував, що позов поданий 14 березня 2024 року, а вимоги сформовані з жовтня 2014 по березень 2017 року знаходяться поза межами строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові, оскільки само по собі встановлення карантину чи запровадження воєнного стану в Україні, вирішують в кожному випадку з урахуванням доводів наведених у заяві про поновлення такого строку. Претензії позивача про наявну заборгованість ОСОБА_1 не отримувала, як і докази такого отримання в матеріалах справи відсутні. Визначаючи суму заборгованості в розмірі 33 091,27 грн, суд першої інстанції не навів відповідного розрахунку.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу Концерн «МТМ» отримало 15 жовтня 2024 року (а.с.162,165).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 51 497,27 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконувала належним чином свого обов`язку з оплати надання їй послуг, тому наявні підстави для стягнення з неї заборгованості за період з жовтня 2014 року по лютий 2016 року, оскільки відповідачка 26 січня 2017 року продала нежитлове приміщення. Доказів того, що остання була споживачем послуг за період з 01 лютого 2017 року по березень 2017 року матеріали справи не містять, а тому підстав для покладення на неї обов`язку зі сплати послуг за цей період немає.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів (номер інформаційної довідки 315746035 від 22.11.2022 року) нежиле приміщення, ХХІІа за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.13-16).

Вказаний об`єкт належить ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 24.12.2004 року за № 3736, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. Право власності на приміщення зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 січня 2017 року, посвідчений Вовк І.І. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, реєстрований номер 393, ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 нежитлове приміщення, літ. А-5, за номером 1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 430,5 кв.м. (а.с. 115-116).

Дане нежитлове приміщення належало ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 24 грудня 2004 року за р. №3736, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л.О. Право власності на приміщення зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, № 78949082, сформованого 26 січня 2017 року, право власності на нежитлове приміщення літ. А-5, за номером 1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 430,5 кв.м, зареєстроване за ОСОБА_2 26 січня 2017 року (а.с.117).

Між сторонами 01 лютого 2009 року було укладено договір № 203244 купівлі продажу теплової енергії в гарячій воді (а.с.19-24).

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору, теплова енергія споживачу відпускається в Гкал згідно з Додатком 1 до цього договору в гарячій воді.

Відповідно до п. 6.1. договору, розрахунки за даним договором здійснюється в грошовій або і іншій формі, що не заперечує діючому законодавству, відповідно до встановлених органами місцевого самоврядування тарифів (цін) діючих на час розрахунків (Додаток 5 до цього договору) та на підставі показань приладу комерційного обліку теплової енергії або даних, встановлених розрахунковим способом.

Згідно з п. 6.2. 6.3. договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Підставою для розрахунків споживача з теплопостачальною організацією є рахунок та акт приймання передачі.

Відповідно до п. 6.4. договору, споживач зобов`язаний до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим, перерахувати на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації суму заборгованості за спожиту теплову енергію.

Згідно з п. 6.7 договору, споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: вул. Адмірала Нахімова, буд. 4, документи за рахунковий період: рахунок фактуру, акт приймання-передачі теплової енергії, податкову накладну.

01 лютого 2009 року між сторонами було укладено та підписано Додаток № 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 203244 від 01 лютого 2009 року, в якому сторонами було узгоджено розмір максимального теплового навантаження, який дорівнює 0,006733 Гкал/годину. Орієнтовна вартість теплової енергії, що відпускається споживачу, за поточний рік, відповідно до тарифів діючих на момент укладення договору, становить 4 889,02 грн (без ПДВ), ПДВ 977,80 грн, усього 5866,82 грн (з ПДВ) (а.с.25).

01 лютого 2009 року між сторонами було укладено та підписано Додаткову угоду № б/н до договору купівлі-продажу теплової енергії № 203244 від 01 лютого 2009 року, відповідно до якої в зв`язку зі зміною у Споживача теплового навантаження шляхом доповнення приміщення площею 236,6 кв.м за адресою АДРЕСА_1 сторони дійшли згоди змінити додаток № 1 до договору купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді № 203244 від 01 лютого 2009 року «Обсяги та порядок постачання теплової енергії Споживачу» та викладено його у новій редакції, узгоджено максимальне теплове навантаження 0,008383 Гкал/годину (а.с.35-36).

29 жовтня 2014 року представниками філіалу Концерну «МТМ» в присутності ОСОБА_1 було складено акт обстеження системи теплопостачання за адресою: АДРЕСА_4 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 була присутня при складенні, відповідно до якого встановлено, що дане приміщення розташоване на першому поверсі 5-ти поверхового житлового будинку та використовується під текстильний магазин. Система опалення приміщення загальна з системою опалення житлового будинку. Технічної можливості відключення опалення житлового будинку не є можливим. Централізоване «ГВС» відсутнє. Даний акт підписаний ОСОБА_1 без зауважень та пропозицій (а.с.37).

Факт нарахування за надання теплової енергії підтверджено рахунками за постачання від 31.07.2017 року, 23.02.2009 року, копіями актів приймання передачі теплової енергії № 203244 від 31.10.2014 року, № 203244 від 30.11.2014 року, № 203244 від 31.12.2014 року, № 203244 від 31.01.2015 року, № 20244 від 28.02.2015 року, № 203244 від 31.03.2015 року, № 203244 від 30.04.2015 року, № 203244 від 31.10.2015 року, № 203244 від 30.11.2015 року, № 203244 від 31.12.2015 року, № 203244 від 31.01.2016 року, № 203244 від 29.02.2016 року, № 203244 від 31.03.2016 року, № 203244 від 30.04.2016 року, № 203244 від 31.10.2016 року, № 203244 від 30.11.2016 року, № 203244 від 31.12.2016 року, № 203244 від 31.01.2017 року, № 203244 від 28.02.2017 року, № 203244 від 31.03.2017 року, № 203244/1 від 31.07.2017 року, № 203244/1 від 31.07.2017 року, № 203244/1 від 31.07.2017 року, № 203244/1 від 31.10.2017 року (а.с.39-96).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту).

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

У статті 1 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» поняття комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведення, газо- та електропостачанням, опалення, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Теплова енергія це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок сплатити вартість теплової енергії законодавець пов`язує не за видом пристроїв, які використовують теплову енергію, а за фактом її споживання.

Якщо у нежитлових приміщеннях наявні трубопроводи, стояки, споживач сплачує за фактичне тепло, яке виділяється від них, оскільки фактично споживає теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Як вбачається з матеріалів справи об`єкт надання послуг знаходиться у житловому будинку, який обладнаний системою централізованого опалення, тож факт отримання теплоносія підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів та відповідно до яких Концерном «Міські теплові мережі» було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжя.

Протягом усього періоду заборгованості відповідачу були направлені акти-прийому передачі відпущеної кількості теплової енергії, а також рахунки на оплату, які були проігноровані відповідачем.

За період з жовтня 2014 року по березень 2017 року Концерн «Міські теплові мережі» надав споживачеві послуги з централізованого опалення на загальну суму 51497, 27 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що Концерн «Міські теплові мережі» надав відповідачу послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2014 року по березень 2017 року на загальну суму 51497, 27 грн є правильними.

Водночас, стягуючи з відповідачки на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2014 року по лютий 2016 року у розмірі 33091, 27 грн, суд першої інстанції не взяв до уваги та не вирішив заявлену ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Дерев`янко І.О. в суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення Концерну «Міські теплові мережі» із даною позовною заявою є 14 березня 2024 року, а період нарахуванням ним заборгованості становить з жовтня 2014 року по березень 2017 року.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

При цьому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року N 540-IX було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу « Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-1Х перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 рок у справі № 679/1136/21 ( провадження № 61-5238св22) від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 ( провадження № 61-1323 св230,від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку пункту 12 розділу « Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Позивач звернувся до суду з позовом у березні 2024 року, тобто дійсно вже після відміни карантину.

Внаслідок дії цього Закону України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину були продовжені.

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі N 679/1136/21 (провадження N 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі N 728/1765/21 (провадження N 61-6640св21) зазначено, що "у пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Згідно частини 5 статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений частинами 1, 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України N 540-IX, 02 квітня 2020 року, тобто за зобов`язаннями зі строком виконання з 02 квітня 2017 року вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла.

Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Отже, у квітні 2017 року споживачі комунальних послуг повинні вносити плату за послуги, надані у березні 2017 року.

З урахуванням зазначеного, застосуванню підлягає строк позовної давності, щодо платежів, які мали бути сплачені до 2 квітня 2017 року.

Оскільки позивач звернувся до суду з пропуском строку давності 14 березня 2024 року та не довів наявність поважних причин пропуску указаного строку, то позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 жовтня 2014 року по лютий 2017 року заявлені поза межами строку позовної давності та не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, доведеними є вимоги про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання лише за березень 2017 року у сумі 656,43 грн (а.с.98).

Водночас, вирішуючи питання про стягнення з відповідача заборгованості за березень 2017 року у розмірі 656,43 грн, колегія суддів бере до уваги той факт, що власником зазначеного нежитлового приміщення літ. А-5, за номером 1, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 430,5 кв.м. з 26 січня 2017 року була ОСОБА_2 .

Відтак, з моменту набуття права власності на житлове приміщення, а саме з 26 січня 2017 року споживачем комунальних послуг, які надавалися ОСОБА_3 , була саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 .

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Оскільки позивачем не було порушено питання щодо залучення співвідповідача у цій справі чи заміну неналежного відповідача, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за березень 2017 року, позаяк остання станом на цей період не була власником спірного приміщення, в яке такі послуги надавалися, а відтак і не була їх споживачем.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення заборгованості за надані послуг з централізованого опалення з ОСОБА_1 за період з жовтня 2014 року по лютий 2017 року у зв`язку зі спливом позовної давності, а за березень 2017 року у зв`язку із тим, що вимоги в цій частину позову заявлено до неналежного відповідача.

На вищезазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув, не розглянув заяву сторони відповідача про застосування строку позовної давності, а тому дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за надані послуги з централізованого опалення.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до підпункту "б" "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові на позивача.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4542 грн, що підтверджується квитанцією № від 29 серпня 2024 року на суму 2326 грн, квитанцією № від 24 вересня 2024 року на суму 2216 грн (а.с.131).

Оскільки у справі, що розглядається, апеляційну скаргу задоволено, у задоволенні позову відмовлено, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарг в розмірі 4542 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити .

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2024 рокускасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за надані послуги з централізованого опалення - відмовити.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 11 грудня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Поляков О.З.