П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 363/4824/23

Провадження № 22-ц/824/14975/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 04 грудня 2024 року

Повний текст постанови складено 06 грудня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивачі ОСОБА_1

ОСОБА_2

відповідач російська федерація в особі Уряду російської федерації

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану адвокатом Лупейком Олександром Васильовичем, на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухваленого у складі судді Свєтушкіної Д.А. 22 липня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року із позовом до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненою збройною агресією Російської Федерації проти України.

Позов обґрунтовано тим, що 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні.

На території України йде війна із застосуванням сучасних систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення, відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими іноземним російським військом.

По неокупованим територіям ведуться постійні обстріли, ракетами та дронами-камікадзе. Тривають важкі бої безпосередньо по лініям зіткнення. Лінія фронту складає понад 1000 км.

Вчинена військова агресія Російської Федерації є загальновідомим фактом та не підлягає окремому доведенню.

Військова збройна агресія Російської Федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України.

Позивачі зазначили, що спричинені такі тяжкі наслідки і для них та їхньої родини.

Вказали, що є громадянами України, уродженцями Вишгородського району Київської області, одружені та від шлюбу мають двох дорослих доньок.

У м. Києві у них є квартира, де вони зареєстровані.

Але реально більш як десять років з часів виходу на пенсію позивача ОСОБА_1 вони проживають у АДРЕСА_1 .

Це його родинна садиба, яка дісталась у спадок від батьків, тобто його «мала батьківщина». Їхня сім`я завжди була дружною і згуртованою.

По життю тримаються разом.

Позивач ОСОБА_1 останніми роками хворіє, у т.ч. на онкологію, пережив кілька інсультів, йому встановлена третя група інвалідності, але сім`я його підтримує. Життя їхньої родини до війни, незважаючи на хвороби, було абсолютно щасливим. Але все для них, змінила і перекреслила війна, яка розпочалася 24 лютого 2022 року віроломним нападом Росії на Україну.

На час початку війни позивач ОСОБА_1 перебував на лікуванні у м. Києві у госпіталі МВС України, оскільки захворів на «Сovid - 19». Початок війни 24 лютого 2022 року спровокував на фоні цього захворювання (а ще і онкологія) третій інсульт.

Але він у такому стані виписався із госпіталю та поїхав у село с. Гуту Межигірську до дружини, котра вдома була одна.

Одночасно у цей день у село приїхали і сім`ї обох дочок. Вони всі були шоковані початком війни. Не могли у це повірити, але це сталося.

Далі позивачі опинилися у епіцентрі бойових дій, оскільки російський ворог із Білорусії наступав на Київщину та здійснював десантування у районі Гостомеля, Бучі і Ірпеня.

Біля села Гута Межигірська знаходилися військові ЗСУ, які утримували тут бойові позиції. Із-за цього у їхній місцевості розгорнулися запеклі бої.

Село обстрілювали із усіх видів зброї, бомбили із повітря. Виїхати із родиною із села не було можливості, тому всі вони під обстрілами жили у садибному підвалі. Зауважили, що переживали суцільний жах, стресували, недоїдали.

Евакуюватись із села змогли під обстрілами тільки 10 березня 2022 року. Їхня родинна садиба обстрілами військовими Російської Федерації була повністю знищена снарядами і згоріла.

Згоріло повністю все майно. Після евакуації із села жили у м. Києві, але і тут стресували із-за постійних обстрілів. Після деокупації Київщини повернулись у село і намагались відновлювати побут.

Але оскільки війна триває, то продовжують стресувати, втомились від постійних повітряних тривог, ракетних і шахедних загроз. На основі всього пережитого у війну і того, що переживається, позивачі стверджують, що їм спричинено очевидне психотравмування і моральну шкоду.

Крім того, психологічний шок від початку війни на фоні хвороби спровокував позивачу ОСОБА_1 третій інсульт. Їхня родина побувала у самому епіцентрі бойових дій і ледве не загинули. Все це ускладнювало їхній психологічний стан. Переживають і тепер тому, що війна триває та продовжується постійні терористичні обстріли України.

Великого морального болю завдає знищення родинної садиби. Фізичні хвороби ОСОБА_1 від психологічних страждань тільки загострюються. Він намагається тримати себе в руках, але часто з`являється відчуття безвиході і безсилля, проявляється постійне безсоння та реально психологічно і морально страждає. Від надмірних психологічних навантажень загострились ОСОБА_2 фізичні хвороби, яка відчуває себе психологічно виснаженою.

Вважають, що у їхніх психологічних стражданнях винна Російська Федерація, яка вчинила військовий збройний напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу.

Стверджують, що військовою агресією Російської Федерації позивачам спричинена моральна шкода, яку оцінюють у 100 000 000 грн. кожний. Також, вважають, що країна агресор їм цю моральну шкоду має відшкодувати.

Спричинену позивачам моральну шкоду не вважають завищеною із-за всього ними пережитого. Для підтвердження факту їхнього психотравмування і спричинення моральної шкоди ними замовлялось психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом ОСОБА_3 .

За його деталізованим висновком від 29 серпня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно спричинено моральну шкоду з констатацією, що визначений ними розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення.

При цьому, за вказаним спеціалізованим висновком спричинена позивачам моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на України Російської Федерації.

Саме визначену моральну шкоду у розмірі по 100 000 000 грн. вони і вимагають до стягнення з Російської Федерації. Позивачі вважають, що відповідальною за спричинену їй моральну шкоду є безпосередньо держава Російська Федерація, збройні формування якої за злочинним наказом свого керівництва 24 лютого 2022 умисно вчинили збройну агресію проти України, і спричинили вказані наслідки для її родини. Російська Федерація беззаперечно є країною-агресором, її дії є протиправними і винними.

Серед іншого, у позовній заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наводить обґрунтування підстав для розгляду їхньої справи в Україні українським судом при відсутності судового імунітету Російської Федерації. Відтак, з посиланням на ст. 15-16, 23, 1167 ЦК України, позивачі просять суд стягнути із Російської Федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) на їх користь спричинену через збройну агресію Російської Федерації проти України, моральну шкоду у розмірі по 100 000 000 гривень, що у еквівалентах станом на день заявлення позову складає 2 702 702 дол. США, або 2 409 638 Євро кожному.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання та викликом сторін.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2024року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненою збройною агресією Російської Федерації проти України задоволено частково.

Стягнуто з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_1 4 000 000 (чотири мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 109 379 (сто дев`ять тисяч триста сімдесят дев`ять) доларів США 27 центів, або 100 527 (сто тисяч п`ятсот двадцять сім) Євро 77 центів.

Стягнуто з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_2 3 000 000 (три мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 82 034 (вісімдесят дві тисячі тридцять чотири) долара США 45 центів, або 75 395 (сімдесят п`ять тисяч триста дев`яносто п`ять) Євро 83 цента.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнуто з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь держави судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивачів, обсяг заподіяної їм шкоди та обставини за яких така шкода була заподіяна, а також те, що зруйнований будинок був власністю саме ОСОБА_1 , який був подарований йому його батьком та у якому він народився та виріс, та який в подальшому став єдиним житлом подружжя позивачів, суд доходить висновку про необхідність стягнення з держави Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_1 4 000 000 (чотири мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 109 379 (сто дев`ять тисяч триста сімдесят дев`ять) доларів США 27 центів, або 100 527 (сто тисяч п`ятсот двадцять сім) Євро 77 центів та на користь ОСОБА_2 3 000 000 (три мільйони) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом (31.08.2023 року) складає в еквіваленті 82 034 (вісімдесят дві тисячі тридцять чотири) долара США 45 центів, або 75 395 (сімдесят п`ять тисяч триста дев`яносто п`ять) Євро 83 цента. Указаний розмір відшкодування суд вважає таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і у повній мірі відшкодує завдану позивачам моральну шкоду.

Водночас висновки спеціаліста-психолога від 29.08.2023 року в частині завдання моральної шкоди в розмірі по 100 000 000 грн. суд вважає завищеним, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові. Таким чином, суд дійшов до до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвокатом Лупейком О.В. подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в повному обсязіпосилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки висновкам спеціаліста-психолога, які є належними доказами і підлягали обов`язковому врахуванню.

Вказує на те, що висновки спеціаліста-психолога містять рекомендований розмір відшкодування моральної шкоди, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Лупейко О.В. підтримав доводи апеляційної скарги з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами України, що підтверджується копією їх паспортів, наявних у справі.

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

04.08.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 укладено договір дарування. Відповідно до змісту цього договору дарувальник ОСОБА_1 передав житловий будинок з надвірними будівлями у власність обдарованому ОСОБА_1 , а обдарований ОСОБА_1 прийняв дар цей житловий будинок з надвірними будівлями безоплатно, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Вишгорордської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М.

З 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 30.08.2022 № 4/11 року виданою ОСОБА_1 старостою сіл Лютіж та Гута - Межигірська Савенок Т., а також актом обстеження по факту проживання особи на території села від 31.08.2022 року.

Як убачається з довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії КБ-1 № 022557 від 24.07.2007 р., ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, довічно.

Також до матеріалів справи долучено копію виписки з історії хвороб ОСОБА_1 № 302, підписаної зав. відділенням ДУ «ТМО МВС України по м. Києву» Середня О.В., відповідно до якої ОСОБА_1 у період з 24.01.2022 року по 17.02.2022 року перебував на стаціонарному лікування, діагноз: «Гостре порушення (малий інсульт) 2.02.22 р. за ішемічними типом в басейні правої атеросклероз. Дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія СМА. Церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна гіпертонічна енцефалопатія ІІІ ст., ускладнена перенесеним ішемічним (07.2020) та геморагічним (2007 р.) інсультами у вигляді екстрапірамідного акінетико-регідного синдрому, правобічного легкого геміпарезу, вестибуло атактичного синдрому. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст., 3 ст., ризик 4. Ангіопатія сітківки за гіпертонічним типом. ІХС: дифузний кардіосклероз. СН І ст. Базальноклітинний Са шкіри лоба ст. І TIN0M0 гр. ІІ (оперований 28.10.2020р). Пресбіопія. Гіперметропія. Коронавірусна хвороба (COVID-19)».

19.07.2022 року складений акт про встановлення фактів за участі депутата Петрівської сільської ради Мороза О.В., в присутності сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , власника майна ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 , яким установлено, що внаслідок вибуху снаряду знищено будинок, гараж літня кухня, дровітня, літній душ та туалет, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту про пожежу від 16.08.2022 року, складеного провідним інспектором Вишгородського РУ ГУ ДСНС України у Київській області, установлено, що пожежу виявлено 13.03.2022 року не встановленою особою, повідомлення про пожежу в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 надійшло 16.08.2022 року о 09 год 22 хв від власника ОСОБА_1 .

Відповідно до звіту за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта, індивідуального житлового будинку за вищевказаною адресою від 20.07.2022 року № 83/22-Т05 затвердженого директором ТОВ «Сучасні системи безпеки бізнесу» Турковською Д., замовником, якого є Петрівська сільська рада, садибний (індивідуальний) житловий будинок, сарай, гараж непридатні використання за цільовим призначенням, повністю втратили свою економічну цінність, наявні пошкодження та руйнування несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер, яких свідчить небезпеку аварійного обвалення об`єкта. (Зруйнований об`єкт). Рекомендовано виконання робіт щодо демонтажу залишків несучих та огороджувальних конструкцій.

На підставі заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 01.07.2023 року про проведення психологічного дослідження, психологом та лікарем-психотерапевтом, ОСОБА_3 15.11.2023 року було проведено психологічне дослідження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їм у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, за результатами яких видано висновки спеціаліста-психолога від 29.08.2023 року.

Так, згідно із вказаними висновками: 1. Досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 збройної агресії Російської Федерації на Україну, є беззаперечно, психотравмуючою для них. 2. Глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для їхнього фізичного і психологічного здоров`я. 3. За обставин, які розглянуті у дослідженні, заявникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. 4. Між спричиненою заявникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок. 5. Визначений самостійно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Розумний розмір морального відшкодування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 000 000 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що самі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вважають таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - ч. 3 ст. 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Із 2014 року Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала росію державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі, право на життя в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема, жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі, жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивачів до Українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто, заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

У справі, що переглядається, позивачі звернулась до суду за захистом своїх прав, порушених російською федерацією із 2022 року.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно із ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Так, ч.ч. 5, 9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що російська федерація, як держава-окупант, відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію, як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на російську федерацію, як на державу-окупанта, відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Згідно із ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

14 листопада 2022 року Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що російська федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права, прав людини в Україні або проти неї. Крім того, Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями російської федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок збройної агресії російської федерації позивачці та її родині була завдана моральна шкода .

Вказане спричинило і продовжує спричиняти їм моральну (немайнову) шкоду, а саме: глибокі душевні страждання у зв`язку з порушенням її цивільного права на мирне безпечне життя, на повагу до особистого життя.

Також, судом першої інстанції правильно враховано, що разом з позивачкою у такій ситуації опинилась її родина. Усвідомлення цієї обставини, безумовно, поглиблює душевні страждання позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням ст. 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно з частинами першою, другою ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 року (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18 січня 2005 року Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 євро компенсації моральної шкоди.

Водночас, у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 000 грн, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно 2 702 702,00 дол. США, або 2 409 638,00 євро, яка виразилась в душевних стражданнях.

Висновок спеціаліста-психолога від 29 серпня 2023 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди 100 000 000 грн, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно 2 702 702,00 дол. США, або 2 409 638,00 Євро, є одним із доказів, якому суд надає оцінку, керуючись вимогами процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи даний спір колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, характер вимушених змін у її житті, глибину фізичних і душевних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, як наслідок, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, прийшов до обґрунтованого висновку, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачки є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок російської федерації, у сумі 5 000 000,00 грн, що на дату звернення до суду із позовом становить еквівалент 133 155 доларів США 79 центів або 121 743 євро 36 центів.

Колегія суддів, погоджуючись із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди за рахунок російської федерації внаслідок збройної агресії проти України, враховує висновки Верховного Суду, які викладено у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 (провадження № 61-8795св 23), у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 (провадження № 61-8229св24).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)).

Найбільш «авторитетним» вважаються Міланські таблиці (https://tribunale-milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну.

В українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди.

Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати, що: дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості); розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи, в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди в більшому розмірі, колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати, що позивач навів обставини, які б давали підстави для висновку про задоволення позову про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

В світлі викладеного, суд апеляційної інстанції також бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали «значної», але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги..... моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи… можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки,... Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив висновки спеціаліста-психолога, апеляційний суд критично оцінює, оскільки наявний в матеріалах справи висновок спеціаліста-психолога є рекомендаційним та не є обов`язковим для суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

У колегії суддів відсутні підстави вважати, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 7 000 000,00 грн, що на дату звернення до суду з позовом складає в еквіваленті 191 413,72 дол. США або 175 923,60 Євро, на користь позивачів є заниженим.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, фактам та обставинам справи, оскільки оскаржуване рішення про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці прийнято на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою позову по суті, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди позивачці відповідно до встановлених обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.

Таким чином, доводи, викладені представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 - адвокатом Лупейком О.В. в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом детального дослідження в суді першої інстанції, яким надана правова оцінка, і не потребують додаткової оцінки.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2024 рокубез змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану адвокатом Лупейком Олександром Васильовичем -залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна