МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа №521/5093/24
Пр. №2/521/3617/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі- Замниборщ А.С., за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Чебаненко О.А.

представника відповідача - адвоката Нєдова О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини,

встановив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона з 22 січня 2022 року по 02 жовтня 2023 року перебувала в зареєстрованому шлюбі.

Зазначила, що в період шлюбу у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року шлюб між ними розірвано, а також було змінено її прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

Питання визначення місця проживання дитини при винесенні рішення суду про розірвання шлюбу не вирішувалося.

Вказувала, що на даний час в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за її позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, рішення про справі не прийняте.

Крім того, в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до неї, за участю третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом визначення способу участі батька у її вихованні, посилаючись на начебто перешкоджання з її боку у зустрічах з дитиною.

Стверджувала, що вони з сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 , в квартирі, яка належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серії та номер: 16426739, яке видано 20 січня 2014 року реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області.

Зазначила, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Малолітня дитина за вказаною адресою не зареєстрована, оскільки відповідач проти реєстрації місця проживання дитини за місцем її реєстрації, тому не дає згоду на реєстрацію дитини.

У зв`язку з даними обставинами дитина позбавлена можливості реєстрації на чергу в дитячий садок (18 місяців), а далі до школи.

Крім того, відповідач здійснює перешкоди щодо подорожей дитини на відпочинок, націлені на оздоровлення та розвиток дитини, що дуже ускладнює юридичні питання, які необхідно вирішити для нормального повноцінного розвитку та проживання дитини.

Вказувала, що відповідач власного житла не має, не працює, доходу не має, має значні вади здоров`я, через що він не може сплачувати аліменти.

Посилаючись на вищевказані обставини, позивачка просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, його матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 05 квітня 2024 року у справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано з органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області висновок про доцільність визначення місця проживаннямалолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, його матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 51-52).

Ухвалою суду від 05 березня 2024 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 98).

Позивачка та її представник, діюча за ордером від 01 квітня 2024 року в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити (а.с. 7, 8, 9).

Представник відповідача, діючий за ордером від 21 серпня 2024 року та договору про надання правової допомоги №01-02 від 21 серпня 2024 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що задоволення судом зазначених позовних вимог є перешкодою для розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом визначення способу участі батька у її вихованні.

Раніше надав письмові пояснення на позов, в яких просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору (а.с. 91, 104-110).

Представник органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про визнання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутністю (а.с. 79).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою тринадцятою Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що сторони з 22 січня 2022 року по 02 жовтня 2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу у сторін є малолітній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 13).

Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Питання визначення місця проживання дитини при винесенні рішення суду про розірвання шлюбу не вирішувалося.

Після розірвання шлюбу позивачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (а.с. 14, 15-17, 18).

Судом встановлено, що сторони після розлучення, проживають окремо.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа за позовом позивачки до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, рішення про справі не прийняте.

Крім того, в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до неї, за участю третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, шляхом визначення способу участі батька у її вихованні, посилаючись на начебто перешкоджання з її боку у зустрічах з дитиною.

Встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, серії та номер: НОМЕР_1 , яке видано 20 січня 2014 року реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 січня 2014 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 20, 21).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка разом з сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов №66 від 11 листопада 2022 року (а.с. 19).

Зі змісту акту обстеження житлово-побутових умов №66 від 11 листопада 2022 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована тільки позивачка, малолітня дитина проживає разом з матір`ю в квартирі без реєстрації (а.с. 19).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що малолітня дитина за вказаною вище адресою не зареєстрована, оскільки відповідач проти реєстрації місця проживання дитини за місцем проживання та реєстрації позивачки, оскільки не дає згоду на реєстрацію дитини.

На підтвердження даного факту позивачка надала до суду копію її заяви до відділу Центра надання адміністративних послуг Таїровської селищної ради від 07 листопада 2022 року в який відсутня згода відповідача на реєстрацію дитини за місцем проживання та реєстрації позивачки, матері дитини (а.с.23-24).

Крім того, на підтвердження не згоди відповідача на реєстрацію дитини, позивачкою надані скріншоти особистої переписки сторін, в яких вона неодноразово повідомляє відповідача про необхідність явиться до адміністративного центру з метою підписання згоди на реєстрацію дитини за її місцем реєстрації (а.с. 29-33).

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №528025 від 04 квітня 2024 року (а.с. 50).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, за спеціальністю є лікарем стоматологом.

Позивачка ОСОБА_1 працює на посаді директора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДЖИ БІ ТІ ГРУП», що підтверджується наказом №К/ТР2 від 02 серпня 2023 року та має постійний дохід (а.с. 22).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першої ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновком органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, затвердженим рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 25 червня 2024 року №250 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 80, 81-83).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною 1ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Верховний суд у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 757/2002/23-ц зазначив, щопри визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Постановою Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 визначено, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Верховний суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 визначив, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування; захист і безпека дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту, а також підлягають врахуванню: спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; бажання дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Згідно висновку, викладеному постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 вбачається, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин та на час вирішення спору малолітня дитина за взаємною згодою сторін залишилася проживати з матір`ю, яка забезпечує йому повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; дитина відвідує приватний дитячий садок.

За думкою суду, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів наявності конкретних обставин, які були б підставою для неможливості визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Висновок органу опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, затвердженим рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 25 червня 2024 року №250 щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, його матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був оцінений судом у сукупності з іншими доказами.

Отже, зважаючи на вищевикладене у сукупності, виходячи із пріоритету найкращих інтересів дитини, враховуючи подані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, встановлені фактичні обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Батько дитини, відповідач у справі, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року справі № 359/6726/20

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягають задоволенню.

Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю.

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 1211,20 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 6).

Керуючись ст. ст. 141, 142, 155, 157, 158, 159, 160, 161 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України з електронним носієм № НОМЕР_3 , орган що видав 5140 20 березня 2024 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 28 жовтня 2024 року.

Суддя: О.М. Сегеда