Провадження № 2/161/3732/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Гриня О. М.,

при секретарі судового засідання Жежерун Д.А.,

представниці позивача Терещук О.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Грушицького О.І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 адвоката Ліпкевича І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Виконавчий комітет Луцької міської ради про виселення

ВСТАНОВИВ

08 липня 2024 року на адресу Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла позовна заява Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир (далі КЕВ м . Володимир) до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Виконавчий комітет Луцької міської ради про виселення.

В обґрунтування своїх позовних вимог КЕВ м. Володимир зазначив, що під час реалізації своїх функцій КЕВ м. Володимир виявлено, що в квартирі АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітня донька ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ордер для вселення до квартири АДРЕСА_1 , було видано капітану ОСОБА_3 23 травня 1996 року

Майор запасу ОСОБА_3 перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_5 (довідка від 12 січня 2022 року № 33). Згідно Довідки від 12 січня 2022 року № 34 в особовій справі ОСОБА_3 зазначалась сім?я у складі його сина - ОСОБА_2 , 1990 р.н. (що також підтверджується копією Витягу з Протоколу засідання об?єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 від 02 серпня 2022 року № 7.

Відповідно до Витягу з Протоколу засідання житлової комісії Луцького гарнізону від 13 вересня 2022 № 11, Витягу з Наказу Начальника Луцького гарнізону від 13 вересня 2022 року № 42, Витягу з Наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 14 вересня 2022 року № 231агд, Витягу з Протоколу засідання об?єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 від 14 вересня 2022 року № 10, результатів рішення Комісії з контролю забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (витяг із Протоколу засідання Комісії від 27 грудня 2022 року №155, майору запасу ОСОБА_3 було надано для постійного проживання однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 площею 17,8/ 46,0 на склад сім?ї у кількості 2 осіб (він та син 1990 року народження).

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зобов`язались, у випадку отримання постійного житла, звільнити службову квартиру під номером АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 02 листопада 2022 року.

За інформацією наданою Луцькою міською радою Департаменту державної реєстрації від 05 травня 2023 року № 33-19/762 про осіб, які задекларували або зареєстрували своє місце проживання (перебування) в житлі до складу задекларованих/зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 станом на 05 травня 2023 року входять ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Начальником КЕВ м. Володимир підполковником С. Бідочею 05 жовтня 2023 року було надіслано повідомлення про виселення з гуртожитку ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 з їхньою малолітньою донькою ОСОБА_4 в яких було роз`яснено, що відповідно до Протоколу засідання житлової комісії Луцького гарнізону від 13 вересня 2022 року № 11 термін їхнього проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , завершився і КЕВ м. Володимир не має можливості в подальшому надавати послуги щодо їх проживання у гуртожитку. Прохання стосовно добровільного виселення на виконання вимог чинного законодавства України було обмежено терміном до 01 грудня 2023 року.

У відповідь на повідомлення про виселення з гуртожитка, ОСОБА_1 було поінформовано, що ордер на жиле приміщення № 36 відповідно до якого право на зайняття жилого приміщення жилою площею 17,8 кв. м., яке складається з 1 кімнати у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , було надано ОСОБА_3 та її колишньому чоловіку ОСОБА_2 , однак ОСОБА_1 з її малолітньою дочкою постійне житло не отримали. Таким чином, за твердженням ОСОБА_1 , підстав для виселення її та їхньої малолітньої доньки немає.

Враховуючи викладене, а також те, що на думку КЕВ м. Володимир право ОСОБА_1 є похідним від права на проживання основного квартиронаймача, а також те, що ОСОБА_2 , батько ОСОБА_4 , забезпечений жилим приміщенням для постійного проживання в зв`язку з наданням його батьку ОСОБА_3 однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а отже є всі підстави вважати, що ОСОБА_4 набула права користування житлом за місцем проживання батька позивач просив суд виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 .

У відзивах на позовну заяву відповідачі проти задоволення позову заперечили з наступних підстав.

ОСОБА_1 заперечуючи проти задоволення позову вказала, що вона просить суд суд в його задоволенні відмовити, оскільки вона вселилась у квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , на законних підставах після одруження із ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 , зареєстрована у даній квартирі з серпня 2013 року, у даному шлюбі у неї з ОСОБА_2 народилась спільна дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2022 року у справі № 161/15483/22 шлюб розірвано.

23 березня 2023 року Виконавчим комітетом Луцької міської ради видав ордер на жиле приміщення № 36, згідно якого ОСОБА_3 з сином ОСОБА_2 згідно з яким останнім надано право на зайняття жилого приміщення жилою площею 17.8 кв. м., яке складається із 1-ї кімнати, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , через що позивач поважав, що такі обставини є підставою для виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 вважає, що оскільки вона та її малолітня донька ОСОБА_4 житлом не забезпечені (ордер видано лише на батька її колишнього чоловіка та її колишнього чоловіка), проживають у спірному приміщенні тривалий час та засилились у вказане приміщення на законних підставах то і підстави для їх виселення без надання іншого жилого приміщення відсутні.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , скориставшись правом на відзив, також проти позову заперечили, узагальнені заперечення зводяться до того, що стороною позивача не надано жодного доказу того, що вони проживають у спірному приміщенні із 21 квітня 2023 року.

В судовому засіданні сторона позивача позов просила задовольнити з підстав викладених у ньому.

Сторона відповідачів в задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав викладених у відзивах на позов.

Представник Виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області, як органу опіки та піклування, в судове засідання не прибув подав висновок в якому вказав, що вважає за можливе виселення малолітньої ОСОБА_4 .

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони у судовому засіданні, надавши правову оцінку обставинам у справі суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 стороною позивача в супереч вимог ЦПК України не надано суду жодного доказу проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4 .

Суд ставиться критично до наявних в матеріалах справи доповідної записки Завідувача гуртожитками КЕВ м. Володимира Миколи Тука від 06 вересня 2024 року, оскільки така доповідна записка фактично зводиться до того, що висновок про проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зроблено на підставі того, що ними не були здані ключі від квартири, а також не підписано акт приймання-передачі квартири, однак в межах даного позову розглядається виключно питання фактичного їх проживання, а не здійснення дій направлених на дотримання процедури вивільнення такого житлового приміщення.

Щодо того, що в даній доповідній записці факт проживання Нарижних було підтверджено свідками, суд зазначає, що представник позивача в судовому засіданні не змогла підтвердити ту обставину, що саме дані свідки підтверджували, чи факт постійного безперервного, проживання, чи факт періодичного відвідування батьком своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 , що не може вважатись постійним проживанням особи за певною адресою з таких же підстав суд не бере до уваги, як доказ постійного проживання акт від 05 вересня 2024 року, крім того у вказаному акті одним із двох підписантів є особа, яка сама не проживає у даному гуртожитку на постійній основі, а періодично наглядає за житлом своєї доньки, при цьому суд наголошує, що ані в доповідній записці, ані в акті не йде жодної мови про можливе проживання ОСОБА_3 .

Суд також звертає увагу, що в матеріалах справи наявна відповідь голови правління ОСББ «Над Рікою» Р.П. Кушнір від 02 вересня 2024 року Т.В.О. начальнику КЕВ м. Володимира підполковнику Р. Коржану на його запит, згідно якої ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають за адресою АДРЕСА_3 , також за вказаною адресою судом надсилалась кореспонденція, яка ОСОБА_3 та ОСОБА_6 отримувалась особисто саме за місце реєстрації їх проживання за адресою АДРЕСА_3 , при цьому варто зауважити, що жодної, навіть опосередкованої інформації хочаб перебування у певний час ОСОБА_3 за спірною адресою суду не надано.

Таким чином надавши правову оцінку доводам сторони позивача щодо виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 із спірної адреси, а також матеріалам справи, які було надано позивачем а обґрунтування вказаних позовних вимог, суд робить висновок про те, що у їх задоволенні слід відмовити за недоведеністю факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_7 суд відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходить із наступного.

Судом встановлено, що позивач КЕВ м. Володимир є балансоутримувачем гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 , (а.с. 11).

Згідно корінця ордера № 143 від 23 травня 1996 року капітану ОСОБА_3 його дружині ОСОБА_8 та сину ОСОБА_2 було надано право на зайняття житла, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с 12).

15 квітня 2000 року та 25 січня 2007 року ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 зареєстрували своє місце проживання за адресою АДРЕСА_5

15 березня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції у Волинській області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с. 77), а 08 серпня 2013 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання та почала фактично проживати зі своїм чоловіком за адресою АДРЕСА_1 (а.с.41).

ІНФОРМАЦІЯ_7 у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилась дитина ОСОБА_7 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ) (а.с. 76), яка стала проживати АДРЕСА_1 тобто за адресою місця проживання своїх батьків.

Згідно витягу з протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 від 02 серпня 2022 року № 7 майору запасу ОСОБА_3 було внесено зміни в склад сім`ї в зв`язку із смертю дружини (свідоцтво про смерть від 02 травня 2013 року № НОМЕР_2 ), залишено склад сім`ї 2 особи ( ОСОБА_3 та син ОСОБА_2 ).

Згідно витягу з протоколу засідання житлової комісії Луцького гарнізону № 11 від 13 вересня 2022 року було постановлено розподілити однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ІНФОРМАЦІЯ_8 для надання майору запасу ОСОБА_3 на склад 2 особи (він, син 1990 р.н.) (а.с. 16).

Наказом начальника Луцького гарнізону від 13 вересня 2022 року № 42 «Про затвердження протоколу засідання житлової комісії Луцького гарнізону від 13 вересня 2022 року № 11» було розподілено однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 для ІНФОРМАЦІЯ_9 для надання майору запасу ОСОБА_3 на склад 2 особи (він, син 1990 р.н.).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 від 14 вересня 2022 року № 231агд та в подальшому протоколом засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_9 від 14 вересня 2024 року № 10 ОСОБА_3 на склад сім`ї 2 особи (він та син 1990 р.н.) було надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Як встановлено судом з інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади, відповіді Голови правління ОСББ «Над Рікою» (а.с.96, 116) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2022 року у справі № 161/15483/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Отже у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 станом на дату звернення до суду фактично проживають дві особи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яких просить виселити позивач.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Положеннями ч.2 та ч.3 ст.64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК).

Частиною 2 ст. 65 ЖК України визначено, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Таким чином слід зробити висновок, що ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_7 вселилися у спірне житлове приміщення як члени сім`ї наймача, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого чоловіка та батька, який в свою чергу вселився у дане житлове приміщення на підставі ордеру та проживають у даному житловому приміщенні, законно, вільно та відкрито тривалий термін.

Суд встановив, що відповідач ОСОБА_1 розірвала шлюб із ОСОБА_2 , статус якого, в контексті ст. 64 ЖК України дозволив їй та їх спільній донці відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» отримати право користування спірним житловим приміщенням.

Суд також встановив, що ОСОБА_1 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно іншого не має іншого місця проживання.

Суд, враховуючи вказане, приходить до висновку, що сам по собі факт отримання квартири ОСОБА_3 та його сином не може бути підставою для виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки, по перше шлюб між Нарижними розірвано, квартира за адресою: АДРЕСА_3 надана ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як члену його сім`ї, при цьому суд зауважує, що таке рішення ІНФОРМАЦІЯ_9 , в частині визначення кількості осіб, яким таке житло надається, позивачем оскаржено не було, при цьому слід зауважити також ту обставину, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є колишнім подружжям, а ордер на квартиру в АДРЕСА_3 , виданий ОСОБА_3 та члену його сім`ї ОСОБА_2 , який дозволу на вселення колишньої дружини свого сина у дану квартиру не надавав то і виселення ОСОБА_1 з її єдиного місця проживання є надмірним тягарем для неї та її малолітньої дитини.

Отже законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

В контексті пропорційності втручання у житлові права ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суд звертає увагу на взаємосуперечливий підхід органів державної влади в особі позивача та ІНФОРМАЦІЯ_9 стосовно вирішення житлових питань відповідачів. Так позивач дозволив реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , тобто, відніс до члені сім`ї відповідача ОСОБА_3 , як основного наймача у гуртожитку. Ці особи тривалий проміжок часу проживали як одна сім`я, в одному житловому приміщенні у спірному гуртожитку.

Натомість, надаючи у вересні 2022 року квартиру лише сім`ї у складі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_10 не врахував, що до складу сім`ї цих осіб входить і ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . На той час шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не був розірваний.

В такому випадку не є зрозумілим, чому один орган державної влади у сфері військового управління ( ІНФОРМАЦІЯ_10 ) проігнорував наявність у ОСОБА_3 інших членів сім`ї та не надав житло на них, а інший орган державної влади у цій самій сфері (КЕВ м. Володимира), як балансоутримувач гуртожитку, визнавав всіх чотирьох відповідачів однієї сім`єю та дозволив їх реєстрацію та проживання в одному житловому приміщенні, а зараз вимагає виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , житлові права яких були проігноровані під час прийняття рішення про надання квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Такий незбалансований підхід органів державної влади до питання житлового забезпечення сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка існувала станом на вересень 2022 року, свідчить про непропорційність втручання держави у житлові права ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які фактично постраждали від взаємосуперечних дій ІНФОРМАЦІЯ_9 та КЕВ м. Володимир з питань їх житлового забезпечення.

Суд не бере до уваги, як доказ пропорційності такого втручання довідку КЕВ м. Володимир № 22/2456 про те, що згідно списків військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання у Луцькому гарнізоні станом на 01 липня 2024 року на квартирному обліку перебуває 586 осіб, оскільки, в судовому засіданні представник позивача вказала на запитання суду, що на балансі КЕВ м. Володимир перебуває 5 гуртожитків, проте жодного доказу про кількість вільних житлових приміщень, які придатні для забезпечення житлом чи для покращення житлових умов не надано, як і не доведено ту обставину, що саме спірне житлове приміщення, за можливої відсутності інших планується використати для забезпечення житлом інших осіб , які цього потребують.

Суд також не може покладати в основу рішення про виселення спільну письмову заяву Нарижних (а.с. 23), оскільки висловлене у такій заяві зобов`язання ОСОБА_1 пов`язане із можливістю виселення при наявності у неї житла. Натомість будь-якого житла їй надано не було, а, вже як зазначав суд вище, ІНФОРМАЦІЯ_10 проігнорував належність до складу сім`ї ОСОБА_3 ОСОБА_1 та малолітньої ОСОБА_4 , вирішуючи питання про надання квартири.

Суд також не бере до уваги, висновок органу опіки та піклування про доцільність виселення малолітньої ОСОБА_4 . Цей висновок мотивований тим, що малолітня може проживати із батьком, який забезпечений власним житлом. Однак фактично орган опіки та піклування проігнорував, що дитина постійно проживає з матір`ю, таке місце проживання дитини було визначено батьками добровільно, і відсутні будь-які правові підстави його змінювати.

Суд, враховуючи встановлені раніше обставити вважає, що виселення із єдиного житла ОСОБА_1 та її малолітньої доньки ОСОБА_4 , з огляду і на непослідовність та взаємосуперечність дій держави в питанні їх забезпечення житлом, буде непропорційним втручанням у їх право на вільне володіння майном та фактично призведе до їх виселення із єдиного можливого житла. У зв`язку з цим у задоволенні позову до цих відповідачів слід відмовити.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позовних вимог Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Виконавчий комітет Луцької міської ради про виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир (44701, Волинська область, Володимирський район, місто Володимир, вул. Глушкова академіка, буд. 1, );

Відповідач 1: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 );

Відповідач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 )

Відповідач 3: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 );

Відповідач 4: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_7 );

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Виконавчий комітет Луцької міської ради (43000, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 21 ).

Повний текст рішення складений та підписаний 12 грудня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Олександр ГРИНЬ