УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 522/17355/22

провадження № 61-15219ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Шахновським Олексієм Олександровичем, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року в частині вирішення питання про стягнення судових витрат, у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 88 966,67 грн у відшкодування майнової шкоди 10 000,00 грн - моральної шкоди та судові витрати в розмірі 12 300,00 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 14 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про відмову від позову задоволено. Прийнято відмову ОСОБА_1 від позову. Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 червня 2023 року визнано нечинним. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради про відшкодування майнової шкоди закрито. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Департаменту міського господарства Одеської міської ради судові витрати у розмірі 1 383,21 грн.

15 листопада 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року в частині вирішення питання про стягнення судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржена ухвала не обґрунтована, винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, не застосовано норми частини сьомої статті 141, частини другої статті 142 ЦПК України та пункт 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України).

У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

У частині третій вказаної статті зазначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

У частині п`ятій статті 142 ЦПК України вказано, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

У статті 257 ЦПК України перелічені випадки залишення позову без розгляду, у частині третій якої вказано, що в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

Загальне правило щодо розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду передбачено частиною третьою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 199/9188/16-ц, від 07 липня 2021 року в справі № 554/4353/17, який враховано судом апеляційної інстанції.

Тобто частина п`ята статті 142 ЦПК України вказує на можливість відшкодування понесених відповідачем витрат внаслідок необґрунтованих дій позивача незалежно від підстав закриття провадження (частина перша статті 255 ЦПК України). Частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено безумовне право відповідача на відшкодування витрат лише у одному випадку, а саме при відмові позивача від позову. Дане право відповідача є обов`язковим, виникає виключно у єдиному випадку закриття провадження, а саме при відмові позивача від позову, і ніяким чином не пов`язується із наявністю чи відсутністю необґрунтованих дій позивача. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 755/3436/20, який враховано судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною другою статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Підстави та суб`єкти звільнення від сплати судового збору визначені у статтях 5 (згідно із законом - пільги щодо сплати судового збору) та 8 (звільнення від сплати судового збору за рішенням суду) Закону України «Про судовий збір».

У статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначені об`єкти справляння судового збору, згідно з пунктом 11 частини другої якої судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про необхідність врахування частини сьомої статті 141, частини другої статті 142 ЦПК України та пункт 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», оскільки у цьому випадку особою, яка подала апеляційну скаргу та понесла судові витрати на сплату судового збору, є відповідач, позивач не ініціював, а апеляційний суд не вирішував питання звільнення від сплати судового збору позивача на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 відмовився від позовних вимог на стадії апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції на підставі вимог частини третьої статті 142 ЦПК України зробив правильний висновок про стягнення із позивача судових витрат за заявою відповідача.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у справі № 522/17355/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко