Справа № 351/2082/23
Провадження № 22-ц/4808/1400/24
Головуючий у 1 інстанції СОБКО В.М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Петрички О.Є., ОСОБА_2 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні об`єктом права власності, зобов`язання вчинити певні дії та виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду від 22 серпня 2024 року під головуванням судді Собка В.М. у м. Снятин,

в с т а н о в и в:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні об`єктом права власності, зобов`язання вчинити певні дії та виселення.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішенням Підвисоцької сільської ради народних депутатів № 5 від 10.03.1993 була задоволена заява ОСОБА_1 про виділення йому земельної ділянки під будівництво, по АДРЕСА_1 .

Згідно дозволу № 11/502 на право виконання будівельних робіт, ОСОБА_1 було надано дозвіл на початок будівельних робіт з 01.04.1994 року. У зв`язку із скрутним матеріальним становищем, а також витратами на першочергові сімейні потреби, ОСОБА_1 вчасно не закінчив будівництво житлового будинку і на сьогоднішній день, він не зданий в експлуатацію. Під час процесу будівництва даного будинку, який вже був на завершальній стадії, позивач дозволив своїй донці ОСОБА_2 з її малолітньою донькою, тимчасово в ньому проживати, поки вона не придбає своє житло. Згодом ОСОБА_2 , самовільно, поселила в будинку свого чоловіка ОСОБА_3 , а потім у них народилась донька - ОСОБА_5 , яка теж проживає у будинку, який належить ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 стало відомо, що його донька з сім`єю вже давно зареєстровані у будинку, про що ніхто не повідомляв ОСОБА_1 і дозволу на реєстрацію місця проживання у нього не питали.

ОСОБА_1 не має наміру надавати домоволодіння у користування відповідачам, вони не здійснюють оплату за користування будинком, між ними склалися конфліктні стосунки. Донька з чоловіком погрожують позивачу та не пускають його у власний будинок. Проживання відповідачів у будинку порушує права позивача на користування та розпорядження належним йому майном, а добровільно виселятись вони відмовляються.

Вказує, що будь-якого договору між сторонами не існує. ОСОБА_2 вселялась у приміщення з усного дозволу батька тимчасово, але згодом стала чинити власнику перешкоди, замінила замки. У зв`язку із проживанням відповідачів у будинку, що належить ОСОБА_1 , останній не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника.

Фактично домоволодінням по АДРЕСА_2 володіють відповідачі, а позивач, який є власником спірного домоволодіння, не має вільного доступу до будинку та у нього відсутні від будинку ключі, а відповідачі чинять перешкоди у доступі до будинку, оскаржуючи його права власності.

ОСОБА_1 31.07.2023 звернувся до органу реєстрації Снятинської міської ради з заявою про зняття осіб із задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за адресою АДРЕСА_1 , але отримав відмову, у зв`язку із тим, що він не подав підтверджуючі документи на право власності на житло. Подати документи які б підтверджували право власності на «житло», ОСОБА_1 не може, адже вказаний будинок ще не зданий у експлуатацію, а тому, не являється житлом.

При реєстрації місця проживання особи, подаються практично ті ж самі документи, що і при знятті з реєстрації, в тому числі документ, який би підтверджував право власності на житло і заява власника житла. Дозволу на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 не давав, а правовстановлюючі документи відсутні, отже реєстрація була здійснена з грубим порушенням чинного законодавства та прав ОСОБА_1 як власника будинку.

Просив усунути перешкоди в користуванні об`єктом незавершеного будівництва, домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , шляхом витребування домоволодіння у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Зобов`язати відповідачів передати йому домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , у технічно справному стані, який відповідає технічному паспорту та виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати орган реєстрації Снятинської міської ради, зняти з реєстрації місця проживання відповідачів з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Снятинського районного суду від 22 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

В рішенні суд вказав, що у сторін виник спір про право, а саме про право на частку в спірному будинковолодінні, оскільки відповідачі проводили значні роботи по його покращенню.

Апелянт зазначає, що обставини які наведені у позовній заяві, підтверджуються відповідними доказами які додані до неї та встановлені судом під час розгляду справи. Натомість, обставини які зазначені у відзиві на позовну заяву, нічим не підтверджені.

Тому апелянт не може погодитись з позицією суду, який у своєму рішенні зазначив про те, що відповідачі проводили значні роботи по покращенню будинку, а саме: електрофікацію, газифікацію, встановлення вікон, дверей, огорожі. Незрозуміло яким чином судом це було встановлено.

Судом в рішенні зазначено, що для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав - позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Щодо першої підстави, то судом було встановлено, що позивач є власником будинковолодіння по АДРЕСА_2 . Цей факт не заперечувався і відповідачами, оскільки вони зазначали, що саме позивач дав їм дозвіл проживати у будинковолодінні.

Що стосується другої підстави, то позивач у позовній заяві вказував, що у зв`язку із проживанням відповідачів у будинку, що належить позивачу, останній не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна. Відповідачі зареєструвались в ньому проти волі позивача, не повідомивши його. Ключів від будинку у позивача немає, а за неприязних стосунків, які склались між сторонами відповідачі взагалі забороняють йому заходити на прибудинкову територію. Отже, обидві підстави, вказані судом першої інстанції наявні.

У зв`язку із проживанням відповідачів у будинку, що належить позивачу, останній не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна та відповідно має право витребувати своє майно від осіб, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими і які не були доведені.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що в обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт зазначає, що він надав ОСОБА_2 тимчасовий дозвіл з малолітньою донькою тимчасово проживати у житловому будинку поки вона не придбає своє житло.

Вказані в апеляційній скарзі факти не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_2 зазначає, що ніяких перешкод у користуванні об`єктом права власності позивача відповідачі не створювали і не створюють.

В 2001 році позивач передав їй, як старшій доньці у весільний подарунок розпочате ним будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 , де були відсутні комунікації, господарські будівлі та споруди, благоустрій. Менша донька ОСОБА_6 залишилася проживати біля батьків.

Після весілля з відома позивача відповідачі приступили до розбудови подарованого об`єкта будівництва. Вона з чоловіком виконавши необхідний обсяг робіт для проживання в житловому будинку, провели електропостачання та перейшли жити в переданий її батьками будинок.

Впродовж 2005 року за погодженням з органом місцевого самоврядування та відома позивача виготовили проектну документацію та газифікували даний житловий будинок.

З 2005 року, вона з чоловіком своїми силами та коштами завершували будівництво та упорядкування житлового будинку, провели благоустрій, здійснили для зручностей відповідні перебудови та добудови приміщень до житлового будинку, побудували господарські будівлі та надвірні споруди.

Крім того, всі ці роки вони користувалися земельною ділянкою наданою під будівництво та для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , сплачували земельний податок. Земельна ділянка позивачем не приватизована.

Позивач ще в 2002 році, припинив вкладати кошти в будівництво та передав розпочате будівництво житлового будинку в їхнє повне розпорядження і з тих пір вони почали розбудову домогосподарства з наміром після завершення всіх будівельних робіт ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати на нього право власності.

Позивач тим часом активно взявся розбудовувати домогосподарство за місцем своєї реєстрації та постійного проживання по АДРЕСА_3 , в чому вона та її чоловік активно йому допомагали особистою працею до 2022 року.

ОСОБА_2 вказала, що вони поселилися в спірний будинок з волі позивача завершили новостворене нерухоме майно, яке в рази перевищує вартість розпочатого будівництва житлового будинку, зареєстровані і проживаємо в даному домогосподарстві з 05.11.2005 і до цього часу разом з малолітньою дитиною іншого житла у них немає.

Її чоловік ОСОБА_3 з 21.03.2022 перебуває на військовій службі і всі кошти отримані ним за цей час, теж вкладені в розбудову даного домогосподарства.

Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Петричка О.Є., який приймав участь у справі в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведених у ній.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Петрички О.Є., ОСОБА_2 та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 надав тимчасовий дозвіл своїй дочці ОСОБА_2 з її малолітньою донькою, тимчасово проживати у будинку, який вже був на завершальній стадії, поки вона не придбає своє житло.

В матеріалах цієї справи відсутні докази на підтвердження того, що спірне домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 було введене в експлуатацію.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачу рішенням Підвисоцької сільської ради народних депутатів № 5 від 10.03.1993 року було виділено земельні ділянки під будівництво по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією такого рішення №5 та копією витягу із даного рішення, згідно якого позивачу надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. Такі обставини свідчать про те, що домогосподарство яке знаходиться по АДРЕСА_1 , має статус об`єкта незавершеного будівництва та не є сукупністю лише будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва.

Суд вказав, що в цій справі існує спір про право, а саме про право на частку в спірному будинковолодінні, оскільки відповідачі проводили значні роботи по його покращенню: електрифікація, газифікація, встановлення вікон, дверей, огорожі і т.п.

Також суд зазначив, що відповідачі проживають у спірному будинковолодінні з 2002 року. Тобто протягом більше 20 років позивач жодних претензій до відповідачів не мав. Право набувальної давності на нерухоме майно становить 10 років, на земельні ділянки 15 років. В даному випадку позивачем вибрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні об`єктом незавершеного будівництва домоволодінням у технічно справному стані, який відповідає технічному паспорту, виселення відповідачів з домоволодіння, із зобов`язанням органу реєстрації Снятинської міської ради, зняти з реєстрації місця проживання відповідачів не підлягає задоволенню.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на таке.

Встановлено, що рішенням Підвисоцької сільської ради народних депутатів № 5 від 10.03.1993 року позивачу було виділено земельні ділянки під будівництво по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією такого рішення №5 та копією витягу із даного рішення (а.с. 9,11).

Згідно копії дозволу №11/205 від 10.03.2005 року виданого районним архітектором ОСОБА_1 (позивачу) надано право виконання будівельних робіт (а.с. 10).

Із довідки №384 від 25.04.2023 року виданої Старостинським округом №9 с. Підвисоке встановлено, що позивачу ОСОБА_1 в с. Підвисоке належить житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_4 (а.с. 12).

Згідно довідки №385 від 25.04.2023 року, виданої Старостинським округом №9 с. ОСОБА_8 , 1959 року народження, у с. Підвисоке належить житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_2 (а.с. 13).

На звернення ОСОБА_1 до Снятинської міської ради про зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , позивачу відмовлено і надано відповідь №01-03/9/30226 від 01.08.2023, що у нього відсутній документ, який підтверджує право власності на житло, яке розташоване по АДРЕСА_1 та в якому зареєстровані реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 17).

Згідно копії відповіді на адвокатський запит від 19.07.2023 року №01-03/9/21/1049 встановлено, що Підвислоцькою сільською радою 12.12.2019 року було здійснено реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 , а також по даній адресі зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також згідно господарської книги №4 за 2001-2005 роки особовий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_9 , 1982 р.н., ОСОБА_3 ,1978 р.н. та ОСОБА_4 , 2004 р.н. були зареєстровані в господарстві ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 . Починаючи з 2006 року дані особи вже були зареєстровані по АДРЕСА_1 , згідно погосподарської книги №5 за 2006-2010 роки Особовий рахунок № НОМЕР_2 (а.с. 19-20).

Відповідно до копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами судом встановлено, що замовником виготовлення такої технічної документації є ОСОБА_1 (а.с. 21-23).

Згідно із копії Акту №423 від 01.05.2023 року про обстеження матеріально-побутових умов по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 - заявниця; ОСОБА_3 чоловік; ОСОБА_4 донька; ОСОБА_5 донька (а.с. 35).

Згідно копії довідки №424 від 01.05.2024 року виданої Підвисоцькою сільською радою встановлено, що по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 36).

Відповідно до копії довідки №425 від 01.05.2023 року виданої Підвисоцькою сільською радою ОСОБА_10 , 1922 р.н., ОСОБА_11 ,1958 р.н., ОСОБА_1 , 1959 р.н., ОСОБА_9 , 1982 р.н. та ОСОБА_12 , 1989 р.н. станом на 1991 рік були зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 . Господарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір (а.с. 37).

Відповідно до копії виписки з інвентаризаційних матеріалів відомо, що право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 згідно архівних даних в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації станом на 31.12.2012 рік в реєстраційних книгах не зареєстровано (а.с. 38).

Згідно копії робочого проекту замовник на електропостачання житлового будинку с.Підвисоке, замовлення №33/03 був ОСОБА_3 (а.с. 40-50).

Із копії рішення №170 від 29.12.2005 року виконавчого комітету Підвисоцької сільської ради ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації на відведення природного газу по АДРЕСА_2 (а.с. 52).

Відповідно до копії робочого проекту на виготовлення проектної документації на газифікацію житлового будинку в АДРЕСА_2 замовник ОСОБА_3 (а.с. 53-59).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спори про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача (власника), суд повинен з`ясувати, чи дотриманий установлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача (власника), чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем (власником) спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем (власником) і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. Указана правова позиція викладена в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 №2 (зі змінами).

При цьому, як роз`яснив Пленум ВСУ в п.15 Постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 №9, наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Крім того, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача (власника) на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , зі згоди позивача, як власника, на законних підставах вселилась у належний йому недобудований будинок. Сім`я відповідачів впродовж тривалого часу постійно там проживає разом з своїми дітьми, які також є співвідповідачами у цій справі. Спірне житлове приміщення не здано в експлуатацію, однак відповідачами близько 20 років використовується як житло, яке є придатним для проживання, тому вони не можуть бути виселені з цього приміщення без надання іншого житлового приміщення. При цьому позивач у позовних вимогах не зазначає, куди слід виселити відповідачів, які на законних підставах користуються незавершеним будівництвом по АДРЕСА_1 , яке належить позивачу.

У матеріалах справи відсутні докази чинення відповідачами перешкод власнику у здійсненні ним права на володіння і користування спірним майном. Такі докази, зокрема акти органу місцевого самоврядування чи їх комісій, довідки та інше, не подані позивачем чи його представником і суду апеляційної інстанції, тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити за недоведеністю.

Щодо вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд зазначає таке. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», орган реєстрації здійснює: формування та ведення Реєстру територіальних громад; реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру. За положеннями ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Таким чином, позовні вимоги щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною позивачем адресою задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги є похідними від основної вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні незавершеним будівництвом шляхом виселення відповідачів, у задоволенні якої відмовлено.

Згідно принципу пропорційності втручання у мирне володіння відповідачами спірним житлом, а також враховуючи правомірність користування відповідачами спірним приміщенням, облаштованим під житло, яка базується на наданій згоді власника незавершеного будівництвом будинку ОСОБА_1 , колегія суддів виснує, що вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення відповідачів зі спірного будинку, зняття їх з реєстрації є недоведеними та необґрунтованими і в їх задоволенні слід відмовити з підстав, викладених апеляційним судом у цій постанові.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав та не вказують на обставини для задоволення позову та скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів приходить до переконання, що постановлене судом першої інстанції рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду від 22 серпня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський О.О. Томин