УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 363/217/24

провадження № 61-15557ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України, в якому з посиланням на статті 15-16, 23, 1167 ЦК України просила стягнути з російської федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) на її користь, моральну шкоду у розмірі 40 000 000,00 грн, що на день подання позову еквівалентно 1 097 074,65 дол. США або

1 008 618, 65 євро.

Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 04 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув з держави російської федерації в особі уряду російської федерації на користь ОСОБА_1

5 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України, що на дату звернення до суду з позовом складає в еквіваленті 133 155,79 дол. США або 121 743,36 євро. В іншій частині позовних вимог відмовив. Вирішив питання щодо стягнення судових витрат.

22 листопада 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лупейко О. В., через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвали нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок Верховного Суду, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 та постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22.

Отже, судові рішення заявник оскаржує на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Спірні правовідносини виникли внаслідок завдання відповідачем державою російська федерація позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок збройної агресії та окупації с. Толокунь Вишгородського району Київської області з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року, в зв`язку з чим позивачу була спричинена моральна шкода, яка підпадає під всі пункти частини другої статті 23 ЦК України, і вона зазнала фізичного болю та страждань внаслідок збройної агресії російської федерації як прямо, так і опосередковано у проекції через «інше ушкодження здоров`я» (а саме через ушкодження морального здоров`я, яке є різновидом загального здоров`я людини); зазнала душевних страждань через протиправну агресію російської федерації, як щодо себе, так і близьких, оскільки якість життя, безумовно знизилась, та втратила дитину; душевних страждань у зв`язку із знищенням і пошкодженням через збройну агресію майна, оскільки постраждала сімейна садиба та окупанти відібрали продукти; через збройну агресію росії також постраждала її честь і гідність, як громадянки України.

Оскаржуваними судовими рішеннями розглянуті позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України.

Мотиви касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що позивач

ОСОБА_1 не погоджується з судовими рішеннями в частині визначення розміру моральної шкоди.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди з держави-агресора у розмірі 5 000 000 грн, що на дату звернення до суду з позовом складає в еквіваленті 133 155,79 дол. США або 121 743,36 євро, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що позивач не довів у встановлений законом спосіб заявлений розмір моральної шкоди на суму

40 000 000 грн, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно

1 097 074,65 дол. США або 1 008 618,65 євро, в зв`язку з чим визначив компенсацію моральної шкоди на суму 5 000 000 грн з огляду на засади розумності, виваженості, справедливості та рівня моральних страждань позивача.

З`ясовуючи факт заподіяння моральної шкоди та її розмір, судам попередніх інстанцій необхідно встановлювати суб`єктний склад спору, надати оцінку вчиненим ними діям та з`ясувати причинно-наслідковий зв`язок між їх діями та заявленим розміром моральної шкоди.

Так відповідачем у цій справі є інша держава як суб`єкт міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (рішення у справі «Pelissier and Sassi v. France» (Пелісьє та Сассі проти Франції), заява № 25444/94, та «Frydlender v. France» (Фрідлендер проти Франції), заява № 30979/96).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав, порушених російською федерацією із 2022 року. Внаслідок збройної агресії ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року перебувала в окупації в с. Толокунь Вишгородського району Київської області.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію, як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 14 березня

2018 року у справі № 363/2981/16-ц, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на російську федерацію, як на державу-окупанта, відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Згідно із статтею 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

14 листопада 2022 року Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що російська федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права, прав людини в Україні або проти неї. Крім того Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями російської федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків.

Касаційна скарга у цій справі подана ОСОБА_1 на судові рішення, якими розглянуто спір до рф про відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився Київський апеляційний суд, визначив відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 000 грн.

ОСОБА_1 з таким розміром відшкодування не погоджується, що стало підставою для подання цієї касаційної скарги.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи, про що зазначала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 22 квітня

2024 року у справі № 279/1834/22.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі

№ 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Такий правовий підхід був продемонстрований Верховним Судом у постановах від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі

№ 214/7462/20.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постанові від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша

статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Позивач просила стягнути з рф моральну шкоду в розмірі 40 000 000,00 грн, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно 1 097 074,65 дол. США, або

1 008 618, 65 євро, яка виразилась в душевних стражданнях.

В частині доведення факту заподіяння такими обставинами моральної шкоди відповідачем та її розміру суди попередніх інстанцій встановили, що вимоги про стягнення моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі в сумі

40 000 000,00 грн є недоведеними.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження

№ 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Суди попередніх інстанцій зазначили, що висновок спеціаліста-психолога від

15 листопада 2023 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди

40 000 000,00 грн, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно

1 097 074,65 дол. США, або 1 008 618, 65 євро, є одним із доказів, якому суд надає оцінку, керуючись вимогами процесуального законодавства. При цьому, суди зауважили, що наявний в матеріалах справи висновок спеціаліста-психолога є рекомендаційним та не є обов`язковим для суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

З огляду на зазначене, на підставі комплексного аналізу істотних обставин справи, які мають значення для встановлення вини заподіювача моральної шкоди, глибини душевних страждань позивача, ступінь впливу правопорушення на повсякденне життя позивача, а також доказів в матеріалах справи, наданих на підтвердження зазначених обставин, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер вимушених змін у її житті, глибину фізичних і душевних страждань та порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, як наслідок, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивача є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок російської федерації у сумі 5 000 000,00 грн, що на дату звернення до суду з позовом складає в еквіваленті 133 155,79 дол. США або 121 743,36 євро, який відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Такий висновок відповідає численним правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 тощо.

Доводи касаційної скарги стосовно незгоди з розміром моральної шкоди правильності застосування судами попередніх інстанцій норм права не спростовують та зводяться до надання позивачем суб`єктивної оцінки доказам та обставинам справи.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено

статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Водночас, правильність застосування судами попередніх інстанцій заявником неспростована та відповідає, зокрема, і правовому висновку Верховного Суду, сформульованому у постанові від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22, на незастосування судами якого ОСОБА_1 посилається як на підставу касаційного оскарження.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки застосування норми права не суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров