Номер провадження: 22-ц/813/5109/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, збільшення розміру стягнутих аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради про встановлення факту вчинення перешкод у вихованні та догляду за дитиною, зобов`язання не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, зобов`язання надати банківські реквізити,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним вище позовом, якому, уз урахуванням поданих змін та уточнень, остаточно просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в сумі 18 478,39 грн.; збільшити розмір стягнутих аліментів з ОСОБА_2 на її користь та стягувати аліменти на утримання малолітньої доньки в твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн щомісячно, починаючи з 14.06.2021 року і до повноліття доньки, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позов обґрунтовано тим, що до 2018 року сторони перебували у шлюбі у якому народилася дитина донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка після припинення сторонами шлюбних відносин постійно проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.02.2018 року №124 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14.12.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , в твердій грошовій сумі в розмірі 12 000 грн, щомісячно, починаючи з 02.05.2019 року і до повноліття доньки, однак ОСОБА_2 ухиляється від спати аліментів на дитину, виявляє ознаки агресивної поведінки та фізичного насилля щодо дитини ОСОБА_3 , позивачки ОСОБА_1 та її матері (бабусі дитини), що призвело до нанесення дитині психологічної травми, яка негативно впливає на її психічний розвиток, у зв`язку із чим ОСОБА_1 неодноразово зверталась до лікарів та правоохоронних органів.

Постановою Солом`янського управління поліції ГУНП у місті Києві ОСОБА_3 разом з позивачкою ОСОБА_1 визнані потерпілими у кримінальному провадженні №0007357 від 23.07.2019 року за ст. 126-1 КК України, за фактом домашнього насильства.

Постановами слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 06.12.2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та малолітню доньку ОСОБА_3 визнано потерпілими в рамках кримінального провадження № 0009296 від 05.10.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, оскільки відповідач ОСОБА_2 протягом 2018 року погрожував фізичною розправою вказаним особам.

Вказані вище обставини свідчать про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками, незацікавленість у розвитку дитини, лише здійснення постійного тиску на колишню дружину шляхом судової тяганини у багатьох судових справах.

Погіршення стану здоров`я дитини, її тривожність, психологічні травми після контактів з відповідачем зафіксовані Протоколом психоконсультаційного дослідження ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 09.11.2018 та 14.01.2019 року та листом Київського міського центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 23.04.2019 року №06/0428.

Головою Гатненської сільської ради 01.08.2018 року була надана характеристика, відповідно до якої відповідач є агресивною та конфліктною людиною, не стримується у емоціях.

За результатами численних досліджень психоемоційного стану дитини, а також психоемоційного стану ОСОБА_1 , рекомендовано припинити зустрічі батька з дитиною у зв`язку із його агресивною поведінкою, рекомендовано дитині пройти довготривалу реабілітаційну програму з психологом, результати досліджень психоемоційних станів свідчать про високий рівень тривожності, стрес та психологічну травмованість дитини. Дитина боїться батька, не бажає з ним бачитися, та розмови про можливу зустріч із ним викликають у неї тривожність та стрес, бажання покарати його.

Результати дослідження психоемоційного стану ОСОБА_3 свідчать про високий рівень тривожності, стрес та психологічну травмованість дитини. Наслідком того, що дитина неодноразово знаходилась в самій глибині конфлікту, стало і намагання дівчинки самотужки покарати свого батька за насильство щодо матері та бабусі. Такий розвиток агресивності дитини, разом з бажанням встановити справедливість, є досить небезпечним.

Поведінка батька спрямована на ізоляцію дитини від матері, конфліктна поведінка під час побачень призвели до різкого погіршення стану дитини, підвищення рівня тривожності Єлизавети, зростання її агресивності. Рекомендовано припинити зустрічі батька з дитиною.

Рекомендації Київського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 23.04.2019 року про утримання від спілкування доньки з позивачем обґрунтовані тим, що зі слів дівчинки вона боїться батька, повідомляє, що він прийде та вкраде її, не виявляє бажання зустрічатися з ним, заявляє, що не хоче його бачити. Психоемоційний стан дівчинки характеризується негативними самостійними переживаннями, спогади про батька пов`язані з почуттям страху та небажанням про нього говорити.

Висновок експертів Бюро психологічних досліджень ОСОБА_6 №23/19 за результатами проведення комісійної психологічної експертизи свідчить про те, що поведінка батька, а саме ігнорування почуттів та бажань дитини, порушення особистих кордонів, агресивна поведінка відносно близьких для дівчинки людей, негативно впливає на відчуття благополуччя дитини, наповнює її життя стресогенними факторами, має негативний вплив на психологічний стан та розвиток малолітньої ОСОБА_3 . Для забезпечення найліпших інтересів доньки рекомендовано припинити зустрічі з батьком до проведення батьком всебічного психологічного обстеження.

У липні 2019 року відповідач здійснив спробу викрадення дитини, чим завдав їй важкої психологічної травми, що підтверджується висновком невролога від 11.07.2019 року.

Згідно з висновком експерта №0161 за результатами проведення психологічно експертизи, психологічне ставлення малолітньої ОСОБА_3 до батька є недовірливим, негативно напруженим. Єлизавета налякана діями батька, бачить в ньому кривдника та «ворога» її родини. Психологічні особливості поведінки батька мають ознаки психологічного насилля та ознаки об`єктивного ставлення до дочки. Психологічний стан ОСОБА_4 на час обстеження дозволяє діагностувати наявність у дитини моральних страждань внаслідок ситуації, яка мала місце 08.07.2019 року.

Відповідно до інформації про проведену роботу психолога Голосіївського районного у місті Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з малолітньою ОСОБА_3 , у відношенні дитини до фігури батька спостерігається наявність механізмів психологічного захисту, а саме: регресія та емоційна ізоляція. Отримані результати дозволяють стверджувати, що дитина пережила травмуючу подію за участю батька, або він безпосередньо був об`єктом травматизації дитини. Ситуація є загрозливою як для психологічного та фізичного здоров`я дитини, так і для всебічного розвитку взагалі.

Відповідно до Висновку від 03.07.2020 року №01-05-3/1326 вх Орган опіки та піклування Пересипської адміністрації Одеської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 .

Внаслідок агресивних дій відповідача ОСОБА_2 , вчинених ним відносно доньки ОСОБА_4 , позивачка з метою фізичного та психологічного оздоровлення дитини відповідно до договору № 100648/01 на туристичне обслуговування від 06.07.2021 в період з 20.07.2019 по 31.07.2019 перебувала на відпочинку разом з донькою та матір`ю. Вартість 1/3 частини тур пакету складає 36 956,79 грн. Позивачка вважає, що частину вартості тур пакету на дитину, а саме 18 478,39 грн має понести відповідач, оскільки ці витрати викликані особливими обставинами - важкою психологічною травмою, яку дитині завдав відповідач своїми агресивними діями.

ОСОБА_2 хоча офіційно працевлаштований з середньомісячною заробітною платою у розмірі 4 200 грн, проте отримує грошові кошти в більшому розмірі, які в десятки разів перевищують доходи останнього, несе значні витрати на здійснення власних поїздок за кордон. Необхідність збільшення розміру аліментів зумовлена ускладненнями психологічного стану здоров`я дитини ОСОБА_3 , необхідністю постійного спостереження у психолога та невролога.

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, у якій, посилаючи на положення ч.6 ст. 13 ЦК України, просив:

- встановити факт вчинення перешкод зі сторони ОСОБА_1 у повній участі щодо виховання та догляду за спільною дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розлучення;

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у здійсненні спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , під-час зустрічей;

- зобов`язати ОСОБА_1 надати реквізити банківських рахунків ОСОБА_2 шляхом направлення рекомендованого листа за місцем реєстрації на протязі місяця після рішення суду по справі для своєчасного та постійного перерахування коштів на утримання та всебічного розвитку малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що позов про позбавлення батьківських прав є безперспективним, поданий з метою призупинення всіх судових процесів. ОСОБА_1 діє у власних інтересах, маніпулює термінами та нібито небажанням дитини. ОСОБА_1 через своїх представників адвокатів заперечує проти зустрічей доньки з батьком, шляхом надуманих обставин, не визнання позовів та фіктивних звинувачень. Нормативно обґрунтував зустрічний позов також ч.6 ст. 13 ЦК України, яка передбачає зобов`язання припинення зловживання своїми правами.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов та неврахування судом першої інстанції повідомлених свідками обставин, просила оскаржуване рішення скасувати у частині відмови у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Пересипська районна адміністрація ОМР про позбавлення батьківських прав та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити такі позовні вимоги.

Зокрема, скаржниця зауважує про не з`ясування судом думки дитини та неможливість через впровадження на території України воєнного стану опитати ряд свідків.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність рішення суду в оскаржуваній частині та необґрунтованість доводів скарги позивачки.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідача проти доводів апеляційної скарги позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже апеляційний суд переглядає рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2024 року лише у частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині вказаним вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення у оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено підстав її позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, оскільки не надано суду доказів на підтвердження умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків чи допущення жорстокого поводження із дитиною, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, до якого суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.

Судом встановлено, що з 03 грудня 2014 по 17 червня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.02.2018 року №124 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позивачка ОСОБА_1 , як на підставу для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилалась на те, що останній ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, виявляє ознаки агресивної поведінки та фізичного насилля щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачки ОСОБА_1 та її матері (бабусі дитини), що призвело до нанесення дитині психологічної травми, яка негативно впливає на її психічний розвиток.

Отже правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки, визначає пункти 2,3 частини першої статті 164 СК України, відповідно до яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною.

При цьому, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і відмінність цієї справи, що перебуває на апеляційному перегляді стосується лише фактичних обставин справи й доказування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржниці стосовно наданих у суді першої інстанції показів свідків, оскільки такі не відповідають вимогам щодо належності, достовірності та достатності, встановлених ст.ст.77,79,80 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Отже посилаючись на факти ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та вчинення відносно малолітньої Єлизавети фізичного та психологічного насилля позивачка мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Разом з цим обсяг наданих позивачкою доказів на підтвердження вказаних обставин, не дає підстав для висновку про свідоме та винне ухилення відповідача щодо не виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки чи допущення відносно неї жорстокого поводження.

Щодо доводів скаржниці про не з`ясування судом думки дитини та неможливість через впровадження на території України воєнного стану опитати ряд свідків, колегія суддів звертає увагу на таке.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 березня 2023 року, зокрема, зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити явку малолітньої дитини ОСОБА_3 для з`ясування думки дитини, однак сама позивачка не забезпечила участі ОСОБА_3 у судовому засіданні.

Також колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2023 року було вперше відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та роз`ясненно, що свідки підлягають допиту виключно у приміщенні суду, однак у подальшому представник позивачки продовжив подавати аналогічні клопотання до суду, у задоволенні яких судом було відмовлено з тих же підстав, водночас клопотання позивачки про допит свідків у судовому засіданні та у режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду Суворовським районним судом м. Одеси було задоволено, та допитано свідків.

Відтак колегія суддів констатує, що обсяг зібраних у справі доказів, на підтвердження викладених у позові обставин, є наслідком реалізації позивачкою власних процесуальних прав та обов`язків.

Щодо належності показів свідків як доказів, на підтвердження обставин, що входять у предмет доказування у цій справі, колегія суддів звертає увагу на те, що свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у наданих суду показах не повідомляли про те, що були безпосередніми свідками фізичного або морального насилля ОСОБА_2 стосовно малолітньої ОСОБА_3 або ОСОБА_1 , так надані свідками показ зводяться до припущень, заснованих на повідомлених позивачкою ОСОБА_1 , її матір`ю та малолітньою ОСОБА_3 певних фактів та обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Проте, попри визначену ст. 92 ЦПК України можливість бути допитаною, як свідок, позивачка власних показів суду, як свідок не надавала.

Апеляційний суд зауважує, що показання позивача та осіб, які повідомляють про обставини, що ґрунтуються на повідомленнях останнього, не є належним та достатнім, у розумінні ст.ст. 77,80 ЦПК України, доказами відповідних обставин у справі.

Щодо наданої позивачкою характеристики на ОСОБА_2 , мешканця с. Гатне, видану Головою Гатненської сільської ради Корицьким Б.Б. від 01.08.2018 року вих № 20; листа Київського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 23.04.2019 року № 06/0428; постанови Солом`янського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 15 грудня 2019 року про призначення судово-психологічної експертизи, в рамках кримінального провадження №0007357 від 23 липня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 КК України; висновоку експерта Київської незалежної судово-експертної установи Савостіна О.П. за №0161, за результатами проведення психологічної експертизи від 24 квітня 2020 року; постанови слідчого СВ Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 16 вересня 2019 року про визнання потерпілим, згідно якої визнано потерпілими у кримінальному провадженні № 0007353 від 23.07.2019 за ст. 126-1 КК України ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_3 ; протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 19.10.2018 року; протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 09.11.2018 року; протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 16.11.2018 року; протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 17.12.2018 року; протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 14.01.2019 року; Висновоку лікаря Амбулаторії сімейної медицини «ЮЛІЯ» ОСОБА_10 від 11.07.2019 року щодо пацієнта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та висновоку психолога ОСОБА_11 за результатами психологічного дослідження на звернення ОСОБА_1 від 01.06.2020 року, апеляційний суд ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово виснував, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.), пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2), погоджується із наданою судом першої інстанції оцінкою вказаних вище доказів та констатує про надання судом таким правильної правової оцінки.

Вказане спростовує доводи скаржниці про залишення судом першої інстанції поза увагою того, що заявленою нею у позові підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є не тільки жорстоке поводження із дитиною, а також і ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини, оскільки обсяг наданих позивачкою доказів на підтвердження вказаних обставин, не дає підстав для висновку про існування обставин, заявлених ОСОБА_1 .

Щодо зауважень скаржниці про безпідставну відмову у задоволенні її клопотання про призначення у справі експертизи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що питання які просив поставити перед експертом представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Голосов Ю.В., не мають відношення до вирішення справи щодо позбавлення батьківських прав відповідача та стягнення аліментів і виходять за межі предмета доказування у цій справі, крім того звертає увагу на незаявлення скаржницею клопотань про призначення такої у апеляційному суді.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за встановлених у справі обставин дійшов вірного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, зокрема позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідача щодо не виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки чи допущення відносно неї жорстокого поводження.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки з наведених вище підстав.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи щодо вказаних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова