РІШЕННЯ

Іменем України

09.12.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.,

секретаря судових засідань Лозинського Т.-Р.А.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

16 березня 2023 року ОСОБА_5 звернулася до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11 серпня 2021 року вона придбала у власність нежитлове приміщення підвалу під індексом V в будинку літ. «А-3», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Придбавши приміщення Позивач почала проведення будівельних робіт: збила залишки штукатурки, почала реставрувати вікна. В листопаді 2021 року ОСОБА_3 , яка проживає у квартирі АДРЕСА_2 , в агресивній формі повикидала речі позивача та речі майстрів, що проводили ремонтні роботи, з спірного нежитлового приміщення. Прийшовши 27 листопада 2021 року до свого приміщення Позивач побачила, що там встановлені нові металеві двері. Сусідка з квартири АДРЕСА_3 «Б» ОСОБА_6 повідомила, що ці двері встановила Відповідач. З цього часу Позивач не має доступу до свого приміщення, не може його використовувати, відтак змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Також зазначає, що за час неправомірного використання Відповідачем спірного приміщення їй нанесена матеріальна шкода в сумі 60 000, 00 грн. (з розрахунку 4 000, 00 грн. на місяць).

Враховуючи вищенаведене, просить суд витребувати в ОСОБА_3 нежитлове приміщення підвалу під індексом V площею 21, 7 кв.м. в будинку літ. «А-3», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_5 , належне їй на праві приватної власності нежитлове приміщення підвалу під індексом V площею 21, 7 кв. м. в будинку лі. «А-3», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в належному санітарно-технічному справному стані та ключі до замка (або замків) до дверей вказаного вище приміщення. Стягнути з ОСОБА_3 за час неправомірного використання нежитлового приміщення підвалу під індексом V площею 21,7 кв.м. в будинку літ. «А-3», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за 15 місяців кошти в сумі 60 000, 00 (шістдесят тисяч) гривень 00 копійок. Судові витрати стягнути з Відповідача.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23 березня 2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

13.11.2023 року від представника відповідача ОСОБА_7 , надійшов відзив на позовну заяву, в якому на спростування доводів позовних вимог зазначає, що насправді Відповідачу невідомо і незрозуміло з яких підстав Позивач ставить вимоги саме до неї та чому вона вирішила, що приміщення, до якого Відповідач має відношення є тим самим, яке вона придбала 11.08.2021р. Відповідач ОСОБА_3 , проживає у квартирі АДРЕСА_2 зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_8 , який успадкував цю квартиру (її частку) разом з підвалом. Вказана квартира мала підвал площею 8,5 кв. м., однак у зв`язку з тим, що даний підвал був потрібен ЖЕКу, мешканцям було запропоновано використовувати та приєднати сусідній площею 22, 5 кв.м. Оскільки, у договорі купівлі-продажу Позивача від 11.08.2021р. вказано, що покупець засвідчив, що об`єкт нерухомого майна нею оглянуто, технічні характеристики фактично відповідають тим, які зазначені у її техпаспорті (тобто 21,7 кв.м.) позивач не має підстав ставити вимогу до відповідача щодо підвалу, який має іншу площу (22,5 кв.м.) та який вона не купувала та ніколи не оглядала. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з Позивача судові витрати, понесені Відповідачем (витрати на правничу допомогу).

Представник Позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив такі задоволити в повному обсязі.

Відповідач та його представник заперечили проти позову, просили відмовити у задоволенні такого.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що в будинку АДРЕСА_1 проживає з дитинства, до кожної квартири є закріплений підвал. Спірний підвал використовувався ЛКП, яке 2016-2017 роки чистило його. У 2018 році в ЛКП їй повідомили, що підвал має господаря та ця інформація була підтверджена Львівською міською радою в телефонному режимі. Спірним підвалом ОСОБА_3 не користувалася, ним ніхто не користувався, двері до нього завжди були відкриті. Неодноразово ЛКП підтверджувало, що підвал їхній. Ремонт в підвалі був зроблений в 2022 році.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що в будинку АДРЕСА_1 проживає з 1987 року. Приміщення підвалу під № V належало ЛКП. В 2020 році з`явилась нова власниця, яка казала, що підвал купила на аукціоні. Позивач в 2021 році в чаті написала, що вона є власник підвалу. Відповідач поставила металеві двері в листопаді 2023 року. В будинку є сім квартир, підвал № 4 є загальним, де знаходяться комунікації.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що в будинку АДРЕСА_1 проживає з 1997-1998 року. Сусіди квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_6 почали робити ремонт в підвалі, ЛКП участі не брало. Квартира АДРЕСА_4 користується підвалом № V. Cусіди проти не були. Двері в коридорі демонтували спільно. ОСОБА_11 та його мати користувались підвалом під № V. Двері в підвал встановив ОСОБА_11 .

Суд, заслухавши думку сторін, пояснення свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з таких мотивів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Судом встановлено, що 11 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Астерс» та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Лозинською І.П., за реєстровим номером 3005.

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу, за цим договором Продавець продає (передає) у власність Покупця нежитлове приміщення підвалу під індексом V в будинку літ. «А-3», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а Покупець (купує) приймає у власність цей об`єкт нерухомого майна і сплачує за нього обговорену грошову суму відповідно до умов цього договору.

Загальна площа нежитлового приміщення підвалу становить 21, 7 кв.м. (п. 1.2. договору купівлі-продажу).

Листом від 10.12.2021 року вих. № 3628/40/01/06/21 Львівським районним управлінням поліції № 2 повідомлено ОСОБА_5 про те, що її звернення з приводу перешкоджання у доступі до підвального приміщення, зареєстроване в інформаційно- телекомунікаційній системі інформаційного порталу Національної поліції № 25084 від 29.11.2021р. уважно розглянуто та зазначено що для вирішення непорозуміння їй потрібно звернутись до суду з цивільним позовом.

Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212 цс 21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16).

Водночас, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Так, у постанові ВП ВС від 23.11.2021р. у справі №359/3373/16-ц частково відступила від своїх попередніх висновків (шляхом їх уточнення) та висловила правову позицію, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є: відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Відповідно до усталеної практики ВП ВС володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові ВП ВС від 04.07.2018р. у справі №653/1096/16-ц (пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду.

Крім цього, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (таку правову позицію відображено в пункті 6.30 постанови ВП ВС від 02.07.2019 у справі №48/340, а також пункті 4.17 постанови ВП ВС від 12.03.2019 у справі №911/3594/17).

Таким чином, слід розмежовувати і не надавати однакового юридичного значення двом презумпціям, які для третіх осіб створює запис у реєстрі, а саме презумпції наявності права власності (в тому числі права володіння як складової права власності) цієї особи і презумпції фактичного володіння.

Зокрема, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), однак не набуває право володіння на відповідне майно, так як воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на це володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (пункти 64, 65 постанови ВП ВС від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Судом встановлено, що право власності Позивача на нежитлове приміщення підвалу під індексом V в будинку літ. «А-3», що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом № 270093290 від 11.08.2021р.

Пред`являючи даний віндикаційний позов, Позивач посилалася на відсутність у неї доступу до свого приміщення та не можливість його використання.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19

Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що Позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, оскільки вважаючи, що її право порушене тим, що Відповідач встановила нові металеві двері, чим позбавила її доступу до нежитлових приміщень підвалу, належним способом захисту є негаторний позов. Обрання способу захисту, який є неналежним (неефективним) є порушенням принципу правової визначеності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації прав людини на справедливий суд та є самостійною підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, в тому числі зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 76, 89, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_8 .

Повний текст рішення складено - 12 грудня 2024 року.

Cуддя Ванівський Ю. М.