Дата документу 11.12.2024
Справа № 501/1939/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача ОСОБА_2

третя особа:

служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області

предмет та підстави позову: про позбавлення батьківських прав

ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 06.05.2024 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (третя особа: служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, згідно якого просить суд позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця міста Києва, громадянина України) батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Одеса, громадянки України.

Позов обґрунтовано тим, що вона (заявник) перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07 квітня 2015 року, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.01.2017 року у справі за № 501/2487/16-ц розірвано.

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач вказує в позові, що з липня 2016 року вона з відповідачем не підтримує подружніх стосунків, проживають окремо, вона разом з дитиною у м.Чорноморськ, а відповідач у м.Києві, донька проживає разом з нею, так як батько не має бажання займатись її вихованням та утриманням дитини.

05 жовтня 2016 року між нею та відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року змінено прізвище малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з «ОСОБА_4» на прізвище матері - « ОСОБА_4 ». Внесено зміни в актовий запис про народження дитини № 450 від 03.07.2015, вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області, змінено прізвище дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ».

З липня 2016 року відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, нехтує ними, не бере жодної участі у вирішенні важливих питань, пов`язаних з вихованням та утриманням дитини, жодним чином не піклується про стан здоров`я дитини, не забезпечує дитині належні умови для здорового зростання і духовного та фізичного розвитку, не намагається забезпечити належного медичного обслуговування, тощо.

Останній раз дитина бачила батька у серпні 2017 року у м. Києві.

Відповідач протягом 7 років не намагався зустрітись з дитиною, поспілкуватись з нею, приділити їй свою увагу та турботу, не цікавився інтересами дитини, не намагався добровільно матеріально допомогти.

Позивач, як мати дитини, жодним чином не перешкоджала відповідачу зустрічатись з дитиною та приділяти їй достатньо батьківської уваги та турботи, однак відповідач добровільно та свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов`язків відносно доньки.

Родина батька також не цікавиться життям дитини, участі у її вихованні не приймає.

На підставі викладеного позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

Відповідач відзиву на позов не надав, був належним чином сповіщений про судовий розгляд справи, надав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі (а.с.42, 97) та нотаріально засвідчену заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав (а.с.43).

Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області 22.08.2024 надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.72) та рішення виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про затвердження висновку щодо позбавлення батьківських прав відповідача від 23.07.2024 № 267.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 6.05.2024 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.32).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.05.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.38-39).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23.09.2024 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.85).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 квітня 2015 року, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.01.2017 року у справі за № 501/2487/16-ц розірвано (а.с.12).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року (справа №760/22052/17) змінено прізвище малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з « ОСОБА_4 » на прізвище матері - « ОСОБА_4 ». Внесено зміни в актовий запис про народження дитини № 450 від 03.07.2015, вчинений відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області, змінено прізвище дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 » (а.с.15-18).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 07.11.2018 Чорноморським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

05.10.2016 року між позивачем та відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.13-14).

Відповідно до довідки про реєстрацію проживання особи за відомостями Відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідно до рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21.03.2023 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.24-30).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, як органу опіки та піклування «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », затвердженого рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 23.07.2024 № 267 доцільним є позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 73-74).

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини ОСОБА_3 зазначено про те, що для дитини створені придатні для її проживання та розвитку умови (а.с.77).

Згідно листа Комунального підприємства «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 06.02.2023 № 01/15-148 про надання інформації щодо піклування батьків про здоров`я та розвиток дитини ОСОБА_3 вказано, що дитиною займається матір ОСОБА_1 , яка виконує сумлінно всі призначення та рекомендації лікаря-педіатра по догляду та лікуванню дитини. (а.с.75).

З листа Чорноморського міського центру соціальних служб Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 05.07.2024 № 01-12/249 вбачається що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на обліку Центру не перебували, послуги не отримували, будь-які повідомлення стосовно цієї родини не надходили (а.с.79).

20 червня 2024 року головними спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області проведено бесіду з малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті якої встановлено, що дитина проживає разом з мамою, бабусею та дідусем, батько ОСОБА_2 проживає окремо у місті Києві, зі святами та днями народження дитину вітають мама, бабуся та дідусь, зі слів дівчинки батько їй не телефонує, зі святами не вітає, вона його зовсім не пам`ятає, він для неї чужа людина. (а.с.80).

Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем дитина проживає разом з матір`ю, яка належним чином виконує свої батьківські обов`язки, а відповідач проживає окремо та ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини протягом 7 років, нехтує ними, не приймає участі у вирішенні важливих питань, пов`язаних з вихованням та утриманням дитини, не піклується про стан здоров`я дитини, не забезпечує дитині належних умов для здорового зростання і духовного та фізичного розвитку, не намагається забезпечити належного медичного обслуговування, тощо.

Суд при вирішенні вказаної справи, бере до уваги висновок виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, як органу опіки та піклування «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », затвердженого рішенням виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 23.07.2024 №267, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування та є належним доказом.

Відповідач надав до суду заяву про його згоду на позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засвідчену 21.05.2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. (а.с.43).

Відповідно до заяви відповідача від 24.05.2024 року (а.с.42) відповідач позовні вимоги щодо позбавлення його батьківських прав визнав, підтвердив що не бачив доньку з серпня 2017 року, не спілкувався з нею жодним чином та участі у її утриманні та вихованні не приймав. (а.с.42)

Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_8 (а.с.46-47), ОСОБА_9 (а.с.48-50), ОСОБА_10 (а.с.51-53), вбачається, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка піклується про дитину та створює належні умови для повноцінного розвитку дитини та самостійно повністю матеріально забезпечує і виховує дитину, свідки є друзями родини, часто спілкуються та жодного разу не бачили батька дитини на днях народженнях ОСОБА_3 , святах, у вихідні дні.

ІV. Оцінка Суду.

Щодо позбавлення батьківських прав.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Застосування вказаних принципів в даній справі.

1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

Досліджуючи питання чи „передбачено втручання у право відповідача «законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167).

Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої).

Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п.1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2); жорстоко поводяться з дитиною (п.3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п.4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п.5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п.6).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Отже, тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку, батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Разом з цим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст.166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

2) Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

Позивач просила суд задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на те, що дитина проживає разом з нею з липня 2016 року. Відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Дитина перебуває на повному утриманні позивача, вона самостійно займається її вихованням. Відповідач зареєстрований та фактично проживає у м. Києві, відповідач жодної участі у вихованні їх дитини не приймає, матеріально не забезпечує, до лікарів та навчальних закладів, гуртків не приходить, не цікавиться здоров`ям, навчанням та потребами дитини.

3) Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).

Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»).

Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Так, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку №14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи:

«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;

по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки.

Отже, повертаючись до обставин даної справи Судом встановлено, що відповідачу, як батьку неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), про що зазначила позивач в позовній заяві.

Основним твердженням позивача є те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Дитина перебуває на повному утриманні позивача, вона самостійно займається її вихованням. Відповідач жодної участі у вихованні їх дитини не приймає, матеріально не забезпечує, до лікарів та навчального закладу не приходить, не цікавиться здоров`ям, навчанням та потребами дитини.

Оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Отже, до повноважень суду в контексті розгляду даної цивільної справи входить дослідження обставин ухилення батька від виконання своїх обов`язків та чи дійсно батько бажає розпочати належно виконувати свої батьківські обов`язки, чи вчинялись ним реальні спроби спілкування з дитиною, чи сплачувались або почали сплачуватись аліменти, чи звертався батько в орган опіки або суд щодо створення йому перешкод у спілкуванні із дитиною, тощо.

Розширене тлумачення ухилення від обов`язків щодо виховання дитини надав Верховний Суд України: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема:

- не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання;

- не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення;

- не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей;

- не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі;

- не виявляють інтересу до її внутрішнього світу;

- не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені чинники, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Досліджуючи вказані чинники по даній цивільній справі, судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 квітня 2015 року, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16.01.2017 року у справі за №501/2487/16-ц розірвано.

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21.03.2023 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 24-30).

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_8 (а.с.46-47), ОСОБА_9 (а.с.48-50), ОСОБА_10 (а.с.51-53), вбачається, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , яка піклується про дитину та створює належні умови для повноцінного розвитку дитини та самостійно повністю матеріально забезпечує і виховує дитину, свідки є друзями родини, часто спілкуються та жодного разу не бачили батька дитини на днях народженнях ОСОБА_3 , святах, у вихідні дні.

Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Крім того, відповідач надав до суду нотаріально посвідчену заяву про його згоду на позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.43).

Судом враховано, що відповідач не з`явився на жодне з судових засідань у справі про позбавлення його батьківських прав, що свідчить про відсутність у нього зацікавленості у результатах розгляду цієї справи та можливого позбавлення його батьківських прав.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що судом достовірно встановлено, що відповідач вихованням та утриманням своєї малолітньої доньки не займається, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, її матеріального утримання та розвитку, позивач здійснювала дії щодо зміни відношення відповідача до виховання дитини, але він свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідач не надав доказів, що він вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, цікавиться її станом здоров`я, виявляє будь-яку турботу про дитину, надає матеріальну підтримку, бере участь у вихованні дитини. Відповідач не спростував висновків органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення його батьківських прав стосовно доньки, не надав доказів створення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною, тощо.

Проте, в цій ситуації Суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідача щодо зміни свого відношення до виховання дитини без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав").

Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі „Мамчур проти України".

Повертаючись до обставин даної справи та оцінюючи проблему забезпечення як найкращих інтересів малолітньої ОСОБА_3 , Суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дітей, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не може служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками.

В ситуації, що розглядається, розлучення відповідача з дитиною відбулось ще у 2016 році. Навіть в період розгляду справи, відповідач жодним чином не продемонстрував Суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною і в такій ситуації на думку Суду без бажання відповідача держава позбавлена можливості посприяти їй у виконанні ним своїх батьківських обов`язків.

Також, важливим для Суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідача, відносини, які склались між ним і дитиною не зміняться в бік розлучення батька з донькою, які разом не проживають.

В той же час, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі №331/8310/15, провадження № 61-4879св20.

В свою чергу, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини.

Отже, Суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію прав дитини.

Крім того, Суд звертає увагу, що взаємовідносини між дитиною та батьком склались таким чином, що дитина протягом значного періоду свого життя проживає окремо від батька, а тому в даній ситуації Судом будуть враховані "інтереси дитини" в широкому розумінні на поняття сім`ї (включаючи біологічних батьків) (стаття 5 Конвенції про права дитини).

Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він з нею не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька зі своєю дитиною.

Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною.

Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169) поновити себе у батьківських правах.

В даних правовідносинах Судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні „як найкращих інтересів дитини".

Зокрема, враховуючи складність питання, що розглядається було призначено підготовче судове засідання, в яке були викликані всі сторони, була забезпечена участь в розгляді справи органу опіки та піклування, який мав можливість перевірити умови проживання дитини, питання вирішувалось з наданням можливості відповідачу, як висловити свою думку, так і змінити своє відношення до виховання дитини.

Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку Судом на перше місце ставляться „якнайкращі інтереси дітей", оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи.

Отже, в даній справі позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця міста Києва, громадянина України) батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Одеси, громадянки України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко