головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року позивач АТ «Універсал Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором №010-2008-1827 від 12 червня 2008 року у загальному розмірі 56 016,16 дол. США.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 12 червня 2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №010-2008-1827, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику на умовах договору грошові кошти в сумі 67 000 дол. США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,45% річних, на умовах та в строки визначені договором. Позивач вказував, що банк виконав свої обов`язки та надав позичальниці кредитні кошти в сумі 67000 дол. США. У договорі сторони погодили, що за користування кредитними коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 40,35% річних, а строк кредитування становить - до 10 вересня 2028 року включно. Разом з цим, позичальниця не виконала взятих на себе зобов`язань. Керуючись положеннями п. 5.2.4. кредитного договору та нормами чинного законодавства, 8 липня 2015 року банк направив позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту, але вимоги банку виконано не було. При цьому, кредит завжди надається на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування, а зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 17 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №010-2008-1827 від 12 червня 2008 року, укладеного між кредитором і боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому. Договором поруки, яким забезпечується виконання зобов`язань відповідачки ОСОБА_1 , не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя, тому відповідачі відповідають перед банком, як солідарні боржники. У зв`язку з виникненням заборгованості 8 липня 2015 року позивач звернувся до поручителя з вимогою про виконання зобов`язань позичальниці відповідно до умов поруки. Банк вжив усіх можливих та доступних заходів стосовно кожного відповідача щодо досудового врегулювання проблеми, однак таке не призвело до повного погашення боргу, а тому позивач вимушений стягнути заборгованість у примусовому порядку, шляхом звернення до суду. У відповідачів виник та існує борг перед позивачем, який станом на 25 листопада 2022 року дорівнює 117 019,59 дол. США. Вказана сума складається з: простроченої заборгованості по кредиту - 18 981,82 дол. США; суми дострокового стягнення кредиту - 37 034,34 дол. США; за відсотками - 54 295,33 дол. США; за підвищеними відсотками - 6 708,10 дол. США. При цьому, банк просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 56 016,16 дол. США, з яких: прострочена заборгованість по кредиту - 18 981,82 дол. США; сума дострокового стягнення кредиту - 37 034,34 дол. США. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач також зазначав, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року позов АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором №010-2008-1827 від 12 червня 2008 року у загальному розмірі 56 016 доларів 16 центів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 12 744 грн 98 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал Банк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 12 744 грн 98 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Ракущинець А.А. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем не надано доказів видачі кредиту та його видачі у зазначеному розмірі і валюті. Відсутні докази невиконання позичальницею своїх зобов`язань.

Вказує, що позивачем не надано доказів факту відкриття поточного рахунку позичальника, зарахування кредитних коштів в іноземній валюті, подальше їх отримання готівкою або розпорядження ними шляхом перерахування за будь-яким розрахунковим документом від імені позичальника.

Вважає, що надані позивачем меморіальний ордер та виписка з особового рахунку не є належними доказами, оскільки ці документи не є первинними документами бухгалтерського обліку. Меморіальний ордер не є документом, оформленим належним чином відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України і внутрішніх процедур банку, адже на ньому є лише один підпис невідомої особи в невідведеному для цього місці, за яким неможливо встановити ні прізвища, ні посади особи, яка його підписала.

Звертає увагу, що в колонці «Одержувач» зазначено - ОСОБА_4 хоча на час укладення кредитного договору у позичальниці було попереднє прізвище « ОСОБА_5 » і лише 11 червня 2011 року вона змінила його на « ОСОБА_6 », отже ордер був складений на багато пізніше від дня укладання кредитного договору.

Вважає, що подані стороною позивача документи не підтверджують дійсності фінансової операції, оскільки вони є лише роздрукованими бланками, на яких невідомими особами проставлено підпис та печатку банку не під час здійснення операції або безпосередньо після її вчинення. У кредитному договорі в п. 2.1.3. вказано про відкриття поточного рахунку позичальнику, проте жодні умови відкриття, здійснення операцій за цим рахунком, а також умови закриття даного рахунку між сторонами не узгоджені.

Вказує, що видача іноземної валюти через касу банку можлива виключно, якщо фізичній особи відкрито поточний або вкладний (депозитний) рахунок та за заявою на видачу готівки. Доказів відкриття позичальником рахунку у валюті кредиту банком не надано та не надано заяви на видачу готівки.

Наголошує, що достовірність виписки по особовому рахунку позичальника є сумнівною, оскільки у ній відсутні відомості про осіб, які брали участь у її складанні, не зазначено ні прізвища, ні посади особи. Виписка не є належно оформленою відповідно до вимог законодавства. По останній операції у виписці зазначено про надання кредиту згідно договору №9345 за 30 травня 2008 року, натомість кредитний договір №010-2008-1827 був укладений 12 червня 2008 року. З наданої виписки не можливо встановити дату проведення вищезгаданої операції. В графі «Вхідний» та «Вихідний» зазначаються «0,00», а тому надана виписка не підтверджує перерахунок коштів на вказаний рахунок.

Також вважає, що при укладенні договору кредиту банком були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 від 10 травня 2007 року в частині надання необхідної інформації перед укладенням договору та відсутнє письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією. Додаткові угоди, що укладались між позичальницею та банком, в порушення вимог законодавства, не містять належного розрахунку сукупної вартості кредиту та графіку платежів. Відсутність графіку платежів у його чинній редакції позбавляє суд можливості перевірити правильність розрахунків і навести у рішенні власний розрахунок. Розрахунок заборгованості банку не відповідає кредитному договору і квитанціям про здійснені позичальником оплати.

Вказує, що якщо перевірити розрахунок банку та квитанції позичальника вбачається, що існують квитанції про сплату кредиту, які не в повній мірі зараховані на погашення кредиту. Так, у квітні 2014 року позичальниця сплатила 450 дол. США, а згідно розрахунку банку зараховано всього 420,51 дол. США і з розрахунку не можливо встановити куди зараховано різницю в сумі 29,29 дол. США. Теж саме стосується платежів здійснених у грудні 2013 року в сумі 950 дол. США. Із розрахунку банку вбачається, що зараховано 900,60 дол. США, а куди зараховано різницю в сумі 49,90 дол. США встановити неможливо. Аналогічне має місце і по іншим платежам. З розрахунку вбачається, що його здійснив ОСОБА_7 та засвідчив ОСОБА_8 , однак відсутні документи на підтвердження, що зазначені особи є працівниками банку або уповноважені за посадовою інструкцією чи за довіреністю на здійснення розрахунків.

Звертає увагу, що при перерахуванні сум прострочених відсотків вказаних у розрахунку, виявлено невідповідність вказаних сум за відсотками. Суми прострочених відсотків банком завищені з невідомих причин, що постійно спостерігається протягом усього розрахунку заборгованості, тому суд не може встановити суму нарахованих відсотків, сплачених та прострочених відсотків на їх відповідність умовам кредитного договору. Вимоги банку про стягнення коштів в іноземній валюті є безпідставними, оскільки грошове зобов`язання в іноземній валюті має бути визначене і виконане лише в еквіваленті національної валюти України.

Вказує, що п. 9.8. кредитного договору, який встановлює комісійну винагороду за ініціювання кредиту суперечить вимогам законодавства.

Також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме в частині повідомлення відповідача у справі. Вказує, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, коли суд першої інстанції постановив оскаржене рішення без участі відповідача.

15 жовтня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ «Універсал Банк» - адвоката Пампури Д.С., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що заява на видачу готівки, яка на думку відповідача є одним із первинних документів, що містить відомості про операцію щодо видачі готівки особі та її здійснення, не є, оскільки така заява підтверджує лише результат здійсненої за бажанням позичальника валютної операції. Водночас належним та допустимим доказом, що підтверджує факт отримання кредитних коштів за кредитним договором є виписка по рахунку та меморіальний ордер. Оскільки порядок видачі кредитних коштів передбачає саме перерахування коштів на поточний рахунок позичальника відкритий згідно умов кредитного договору, що і було виконано банком.

Звертає увагу, що на підтвердження видачі кредиту банк надав відповідні меморіальні ордери та виписку по рахунку позичальника, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінанси звітність в Україні» та «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України».

Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 має Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС (довідка про наявність кабінету додається).Крім того, представник ОСОБА_2 - адвокат Ракущинець P.A. фактично отримав судову повістку та був обізнаний про призначене судове засідання, а тому твердження про неналежне повідомлення відповідача у справі про судове засідання не відповідає дійсності.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ракушинець А.А. просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача АТ «Універсал Банк» - адвоката Пампура Д.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та вказав на те, що отримання позичальницею кредитних коштів в сумі 67 000 дол. США в повній мірі підтверджується меморіальним ордером та випискою по особовому рахунку, а також безпосередньо слідує зі змісту додаткових угод до договору кредиту, у яких сторони у стверджувальній формі виклали його умови про те, що кредитор надав позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 67 000 доларів США, а позичальник прийняв та належним чином використав ці грошові кошти на цілі визначені в договорі, позичальник також зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Колегія апеляційного суду з таким висновком погоджується у повному обсязі, оскільки такий висновок ґрунтується на встановлених матеріалах справи із правильним застосуванням норм матеріального права.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 12 червня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №010-2008-1827 (на придбання майна) за яким:

- п. 1.1. Кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 67 000 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,45% річних (базова процентна ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватись згідно умов цього договору. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 325 164,40 грн за курсом НБУ на день укладання цього договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена у іноземній валюті;

- п. 1.1.1. За користування коштами понад встановлений строк (або термін погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 40,35% річних. Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Нарахування та облік таких процентів кредитор здійснює відповідно до умов цього договору, додатків до нього та вимог чинного законодавства України, зокрема нормативних актів НБУ. Під терміном «прострочена сума основного боргу» сторони розуміють суму кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на певну дату не повернена останнім до кредитора у терміни її погашення згідно умов договору;

- п. 1.2. Строк кредитування за цим договором становить період: з дати надання кредитором кредиту позичальнику по 10 червня 2038 року включно (що є датою остаточного погашення всієї суми кредиту). Строки та терміни надання та погашення кредиту визначаються умовами цього договору;

- п. 1.3. Цільове призначення кредиту: - на придбання майна, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- п. 1.4. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання;

- п. 1.5. Погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником у валюті кредиту;

- п. 2.1. Сторони погоджуються з тим, що зобов`язання кредитора надати кредит виникає з моменту виникнення усіх та кожної з наведених нижче умов: п. 2.1.3. Відкриття позичальником поточного рахунку № НОМЕР_1 (№ НОМЕР_2 ) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту;

- п. 2.3. Видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов п. 2.1.3. даного договору;

- п. 2.4. Погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів. Під терміном «щомісячний платіж» сторони розуміють платіж, який складається із частини погашення основної суми кредиту та процентів, нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період. Позичальник зобов`язується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно п. 2.1.3. даного договору. Позичальник доручає кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості позичальника у порядку та черговості, визначених п. 2.8. цього договору та іншими умовами цього договору. При цьому, під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «10» числу кожного місяця;

- п. 2.5. Розмір щомісячного платежу встановлений у Графіку погашення кредиту, що викладений у додатку №2 до даного договору;

- п. 3.2. Забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, можливих санкцій, є: іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; порука фізичної особи - ОСОБА_2 ;

- п. 5.1. Кредитор зобов`язаний: п/п 5.1.1. Надати позичальнику кредит в порядку і на умовах, викладених в цьому договорі; п/п 5.1.2. Відкрити позичальнику позичковий рахунок для надання кредиту та обліку залишку заборгованості за кредитом та рахунок для нарахування та обліку нарахованих процентів за кредитом відповідно до положень та правил, що діють у кредитора;

- п. 5.2. Кредитор має право: п/п 5.2.2. Вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов`язань по цьому договору;

- п. 5.2.5. Відповідно до ст.ст. 526, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. Перелік обставин для зміни терміну погашення кредиту, які сторони домовились вважати істотним порушенням умов договору: прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 (двох) місяців;

- п. 5.3. Позичальник зобов`язаний: п/п 5.3.1. Належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим договором, використовувати кредит на цілі, визначені п. 1.3. цього договору; п/п 5.3.2 Повернути кредит в сумі, вказаній в п. 1.1. цього договору, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, а також у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сплатити штрафні санкції та інші платежі, у строки та на умовах, що визначені цим договором (Т. 1, а.с. 7-18).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно наявної в матеріалах справи копії меморіального ордеру №0102914USD001009 від 12 серпня 2008 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у ПАТ «Універсал Банк» зараховано 67 000 дол. США (екв. 325 164,40 грн) з призначенням платежу: надання кредиту згідно договору №9345 від 30 травня 2008 року (Т. 1, а.с. 19).

За змістом виписки по особовому рахунку НОМЕР_1 USD ОСОБА_1 від 12 червня 2008 року, у цей день відбулось надання кредиту в сумі 67 000 дол. США (екв. 325 164,40 грн.) згідно договору №9345 від 30 травня 2008 року та видача готівки в сумі 67 000 дол. США (екв. 325 164,40 грн) (Т. 1, а.с. 20).

10 листопада 2011 року між банком та позичальницею було укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору №010-2008-1827 від 12 червня 2008 року, якою сторони змінили розмір плати за користування кредитом та встановили періоди застосування конкретно визначених процентних ставок, а також сторони виклали п. 1.1. кредитного договору у наступній редакції: 1.1. Кредитор надав позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 67 000 доларів США, а позичальник прийняв та належним чином використав ці грошові кошти на цілі визначені в договорі, позичальник також зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в наступному порядку: […] (Т. 1, а.с. 127-128).

Між кредитором та позичальником в послідуючому неодноразово укладались додаткові угоди до кредитного договору №010-2008-1827 від 12 червня 2008 року, зокрема, 25 листопада 2011 року, 21 червня 2013 року, 17 лютого 2014 року (Т. 1, а.с. 129-179).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що отримання позичальницею кредитних коштів в сумі 67 000 дол. США в повній мірі підтверджується меморіальним ордером, випискою по особовому рахунку та розрахунком заборгованості, а також безпосередньо слідує зі змісту додаткових угод до договору кредиту, у яких сторони у стверджувальній формі виклали його умови про те, що кредитор надав позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 67000 доларів США, а позичальник прийняв та належним чином використав ці грошові кошти на цілі визначені в договорі, позичальник також зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Так, у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості, якщо такий розрахунок не суперечить іншим доказам.

Зважаючи на встановлені обставини у цій справі, колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі в сукупності з іншими доказами.

Також, меморіальний ордер є належним доказом зарахування коштів на рахунок Позичальника, скільки меморіальний ордер - це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та нормативно-правових актів Національного банку України (ст. 1 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

У виписці про рух коштів по рахунку чітко відображений розмір коштів, які використовував відповідач.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Аналогічних висновків, на які правильно послався суд першої інстанції, дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року в справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року в справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року в справі № 333/5483/20 та інших.

А отже судом першої інстанції було правильно відхилено посилання сторони відповідача на недоведеність видачі позичальниці кредиту в сумі 67 000 дол. США.

Також суд правильно вважав безпідставними твердження відповідача про недоведеність невиконання умов договору кредиту, оскільки таке спростовується, як поданими позивачем розрахунками заборгованості, так і поданими стороною відповідачів квитанціями про здійснені оплати кредиту, остання з яких датується січнем 2015 року.

Відкриття поточного рахунку для отримання кредитних коштів підтверджується як самим змістом договору кредиту, в якому зазначений його номер ( НОМЕР_1 ), так і вказаними вище меморіальним ордером та випискою по особовому рахунку, у яких міститься зазначений номер рахунку. При цьому, вказана у меморіальному ордері та виписці по особовому рахунку дата - 30 травня 2008 року, відображає дату укладення договору про відкриття поточного рахунку для зарахування кредитних коштів.

Зміст виписки по особовому рахунку позичальниці свідчить про те, що 12 червня 2008 року кредитні кошти в сумі 67 000 дол. США були зараховані на рахунок позичальниці і того ж дня видані їй готівкою.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що сама по собі відсутність в матеріалах справи заяви позичальниці на видачу готівки не спростовує факту їх отримання відповідачкою ОСОБА_1 за наявності інших перелічених документів, із яких вбачається отримання коштів.

Крім того, суд першої інстанції також правильно вказав на те, що не заслуговують на увагу посилання відповідача на неналежне оформлення меморіального ордеру та виписки по особовому рахунку, оскільки факт отримання коштів підтверджується не виключно цими документами, а також змістом укладених додаткових угоди про отримання кредиту в сумі 67 000 дол. США.

Позичальник відповідно до умов договору не позбавлений права звернутись до кредитора з вимогою проведення звірки розрахунків, отримання виписки по рахунку. Так само, сторона відповідача не позбавлена була права звернутись до суду з вимогою про витребування від позивача доказів отримання грошових коштів за кредитним договором, доказів щодо порядку зарахування сплачених відповідачем коштів.

Відповідним правом сторона відповідача не скористалась та не спростувала належним чином надані позивачем докази у підтвердження укладення та виконання договору, отримання коштів, розміру отриманих та сплачених коштів.

Застосування норм права, оцінка доказів є прерогативою суду. В цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатися відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно випискою з особового рахунка позичальника. При цьому суд зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Стосовно зазначення у банківських документах прізвища позичальниці « ОСОБА_5 » та « ОСОБА_6 » колегія суддів виходить із того, що банк звернувся до суду у 2016 році, тобто після зміни позичальницею свого прізвища, відповідно банківська система обліку об`єктивно надає актуальні дані щодо прізвища клієнта банку та його зміни.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Так, із наявних в матеріалах справи розрахунків заборгованості банку та наданих стороною відповідача копій банківських квитанцій про здійснені оплати за кредитом вбачається, що позичальницею було порушено умови договору кредиту про щомісячну сплату коштів, що в свою чергу надало кредитору право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилась до сплати, ураховуючи також прострочене тіло кредиту, як правильно встановлено судом.

Відповідно до розрахунку заборгованості банку, станом на 1 липня 2016 року сума простроченої заборгованості по кредиту та сума дострокового стягнення кредиту загалом становить 56 016,16 дол. США (Т. 1, а.с. 21-24).

Згідно вимоги (повідомлення) банку від 3 липня 2015 року на адресу позичальниці ОСОБА_3 , кредитор повідомив позичальника про несплату заборгованості по кредиту та нарахованих процентах, яка в цілому становить 60 766,88 дол. США. У вимозі вказано, що враховуючи значний строк невиконання зобов`язань за кредитним договором, банк вимагає від позичальника, з моменту отримання цієї вимоги, негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти нараховані за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги та банк буде вимушений стягнути всю суму кредиту в примусовому порядку (Т. 1, а.с. 26).

Вказану вимогу відповідачка ОСОБА_1 отримала 10 липня 2015 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (Т. 1, а.с. 27).

Отже, банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів і своєю вимогою переніс кінцевий строк повернення коштів на 9 вересня 2015 року.

Питання дотримання кредитодавцем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови правління Національного Банк України №168 від 10 травня 2007 року вже були предметом судового розгляду.

Так, за змістом наявної в матеріалах справи копії рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року у справі №756/11425/16-ц, яке згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень не оскаржувалось та 3 березня 2022 року набрало законної сили, і яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору №010-2008-1827 від 12 червня 2008 року недійсним, були встановлені наступні обставини та зроблені такі висновки:

- ні ПАТ «Універсал Банк», ні ОСОБА_1 не заперечують сам факт укладення кредитного договору, окрім того позивач визнала факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та користування кредитними коштами, а також періодичне погашення кредиту в межах своїх фінансових можливостей;

- ПАТ «Універсал Банк» свої зобов`язання за кредитним договором №010-2008-1827 від 12 червня 2008 року виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі, встановленому договором, в свою чергу ОСОБА_1 наданими кредитними коштами користувалась;

- відповідно до п. 8.5 кредитного договору, позичальник своїм підписом засвідчив, що шляхом укладання та підписання даного договору, позичальник засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі, а також що перед укладенням цього договору позичальник був ознайомлений в письмовій формі про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту;

- позивачем було підписано та отримано додаток №1 до кредитного договору «Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту», додаток №2 до кредитного договору «Графік платежів», в якому вказана сукупна вартість кредиту на вимогу положень законодавства про захист прав споживачів;

- позивач був вільним при укладанні кредитного договору, сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе, то позивач до того ж згідно з ч. 2 ст. 1056 ЦК України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця;

- позичальник протягом декількох років здійснював погашення заборгованості близько 50 тис. дол. США, що підтверджує прийняття позичальником усіх умов договору та згоду з його умовами;

- відповідно до п. 6 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в іноземній валюті - в доларах США та за умовами, відповідно до яких банк пропонував отримання кредиту;

- з підписанням договору споживчого кредиту сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов`язки сторін та інші умови, та приймаючи до уваги те, що позивач не скористався своїм правом на відмову від одержання кредиту, слідує, що позивач повністю погодився з умовами зазначеного договору та вважав їх справедливими по відношенню до себе;

- банк у письмовій формі надав ОСОБА_1 у повному обсязі всю необхідну інформацію до укладення кредитного договору, передбачену положеннямииЗакону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору та ОСОБА_1 особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит грошових коштів на придбання нерухомості саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними;

- відповідно до висновку № 3159 від 1 листопада 2021 року Київської незалежної судово-експертної установи вбачається, що в результаті проведеного дослідження, виходячи з наявних первинних документів (платіжних документів позичальника) та документів бухгалтерського обліку банку (відомостей щодо руху коштів (виписок) по рахункам, встановлено, що загальна сума коштів, сплачена позичальником за кредитним договором № 010-2008-1827 від 12 червня 2008 року за період з 12 червня 2008 року по 10 лютого 2015 року складає 573 38,74 доларів США;

- судом встановлено, що графік платежів також місити графу «реальна процентна ставка» і її розмірі 15,32%, експертом таку величину визначено в значенні 15,57%;

- відмінність між визначеним банком абсолютним значенням подорожчання кредиту та значенням, яке визначено експертом, становить 776,39 доларів США;

- згідно із висновком експертизи цю суму становить збір на обов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до пунктів 15-1, 15-3 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 1998 року №1740 (далі - Порядок №1740);

- банк не був стороною договору купівлі-продажу квартири, відтак передбачити точну суму збору на обов`язкове державне пенсійне страхування; в додатку №1 до кредитного договору банк зробив посилання на Порядок виходячи з якого позичальник самостійно могла визначити розмір збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при укладенні договору купівлі-продажу;

- умовами кредитного договору не передбачалось надання коштів на сплату на обов`язкове державне пенсійне страхування; збір на обов`язкове державне пенсійне страхування не є видом платежів в розумінні пункту «б» н. 3.3 постанови НБУ від 10 травня 2007 року №168; абсолютне значення подорожчання кредиту визначено з наявних у банка момент укладення цього договору показників і даних;

- ПАТ «Універсал Банк» кредитний договір виконаний повністю адже кредитні кошти надані для ОСОБА_1 , останньою кредитний договір визнавався дійсним та виконувався тривалий час шляхом сплати обов`язкових платежів по договору, неправомірність кредитного договору прямо не випливає із закону і не встановлена судом, права ОСОБА_1 , як споживача не порушені, підстав для визнання кредитного договору недійсним судом не встановлено, а тому суд у справі № 756/11425/16-ц дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19.12.2019 року по справі №520/11429/17).

Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.

Отже, у справі № 756/11425/16-цвстановлено надання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі, встановленому договором та користування ОСОБА_1 наданими кредитними коштами.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст.ст. 610, 629 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд першої інстанції правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що за наявними в матеріалах справи даними суду неможливо здійснити власний розрахунок суми боргу, адже позивач просить стягнути тільки суму простроченого кредиту та його дострокову частину без будь-яких нарахованих відсотків, при цьому в матеріалах справи наявний як розрахунок заборгованості здійснений банком, так і копії квитанцій подані стороною відповідачів про здійснені оплати.

Відповідно до позиції Верховного Суду, котра міститься у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року по справі №367/4970/13-ц, провадження №61-19992св18, також звернуто увагу на процесуальний обов`язок боржника надати суду докази у спростування розміру кредитної заборгованості.

Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано.

Вивчивши подані стороною відповідачів копії банківських квитанцій про сплату коштів за договором кредиту, судом було правильно встановлено та не спростовано відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, що в проміжок часу: липень 2008 року - січень 2015 року, позичальницею здійснено оплати за наданим кредитом в загальній сумі 54 722,98 дол. США (Т. 1, а.с. 180-250, Т. 2, а.с. 1-19).

При цьому, згідно розрахунку заборгованості банку, який був поданий разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог, банком було зараховано платежів по кредиту (кредит, відсотки та підвищені відсотки) в загальній сумі 55 372,96 дол. США (Т. 2, а.с. 131-135), тому суд правильно відхилив посилання сторони відповідача на те, що кредитор врахував не всі суми внесені позичальницею на погашення кредиту.

Із вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 25 листопада 2022 року сума простроченої заборгованості по кредиту та дострокового стягнення кредиту не змінилась і становить 56 016,16 дол. США, а з часу укладення договору кредиту до дати перенесення банком строку повного повернення коштів до сплати було нараховано 65 295,46 дол. США.

Судом також було встановлено та не спростовано відповідачем, що ураховуючи здійснені позичальником оплати за виданим кредитом, суми нарахувань та зарахованих банком коштів, прострочена частина тіла кредиту становить 18 981,82 дол. США, а частина дострокового стягнення дорівнює 37 034,34 дол. США, що загалом становить 56 016,16 дол. США.

Суд першої інстанції також правильно відхилив аргументи відповідача про неможливість стягнення кредитної заборгованості в доларах США, оскільки практика застосування норм матеріального права при стягненні заборгованості у валюті кредиту є сталою. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 723/304/16-ц).

Колегія суддів також не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що видача іноземної валюти через касу банку можлива виключно на підставі заяви на видачу готівки, оскільки заява на видачу готівки, яка на думку відповідача є одним із первинних документів, що містить відомості про операцію щодо видачі готівки особі та її здійснення, не є належним доказом, оскільки така заява підтверджує лише результат здійсненої за бажанням позичальника валютної операції.

Водночас належним та допустимим доказом, що підтверджує факт отримання кредитних коштів за кредитним договором є виписка по рахунку та меморіальний ордер. Оскільки порядок видачі кредитних коштів передбачає саме перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов кредитного договору, що і було виконано банком.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не належне повідомлення ОСОБА_2 суд не приймає до уваги, оскільки колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції саме щодо порушень прав апелянта ОСОБА_1 , яка була належним чином повідомлена про розгляд справи. ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржував, а тому у суду відсутні підстави для надання оцінки таким доводам.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та надав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального права.

Таким чином, викладені у апеляційній скарзі доводи апелянта не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому рішення суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 268, 374, 375, 379, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба