Справа № 461/43/24 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1495/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
Провадження № 22-ц/811/1784/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року та ОСОБА_3 на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Л.Я., про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що, вона, будучи єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , успадкувала, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , в якій разом з її батьком проживала без реєстрації ОСОБА_3 . Стверджує, що після смерті її батька відповідач продовжує проживати у спірній квартирі, відмовляється впускати її в квартиру та передати ключі від вхідних дверей в квартиру, а також добровільно звільнити спірну квартиру, чим чинить перешкоди у користуванні належним їй житловим приміщенням. Зазначає, що своїми діями відповідач порушує її майнові права, а власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказує, що ОСОБА_3 є сторонньою для неї особою, а у випадку виселення житлові права відповідача не будуть порушуватися, оскільки вона є власником кількох об`єктів нерухомого майна.

З наведених підстав просить усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 рокупозов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Відстрочено виконання даного рішення від 15 квітня 2024 року у справі № 461/43/24 на три місяці.

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.

В обгрунтування заяви покликається на те, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Стверджує, що на підставі договору про надання правничої допомоги №04/10 від 04 жовтня 2023 року надавала позивачу правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи, а в позовній заяві зазначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які очікує понести позивач становить 15 000 грн. Зазначає, що факт надання правничої допомоги, крім договору про надання правничої допомоги № 04/10 від 04 жовтня 2023 року, підтверджується також актом приймання-передачі наданих послуг, у якому наведений перелік послуг, наданих адвокатом. Вказує, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 року стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 року в частині відстрочення виконання судового рішення оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що відповідач не зверталася до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду та не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували необхідність та можливість відстрочити виконання рішення суду. Зазначає, що відстрочення виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення, а саме: хвороба боржника та членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду може бути передане стягувачу, стихійне лихо та інші надзвичайні події тощо. Крім того, при вирішення питання про відстрочення виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору. Вважає, що відстрочення виконання рішення суду не повинно створювати безпідставно привілейовані умови для боржника. Вказує, що ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , відтак у неї є можливість виконати рішення суду, тому відсутня необхідність у відстроченні виконання рішення суду. З наведених підстав просить рішення суду в частині відстрочення його виконання скасувати.

Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 року оскаржила ОСОБА_3 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що у суду першої інстанції не було правових підстав для ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки в судовому засіданні було вирішено питання судових витрат, понесені позивачем витрати визнано завищеними, неспіврозмірними зі складністю справи, у зв`язку з чим суд відмовив у відшкодуванні цих витрат, однак не зазначив про це у резолютивній частині рішення суду. Зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування, а позивачем не надано належних та допустимих доказів оплати витрат на професійну правничу допомогу. Вважає, що неподання розрахункових документів про оплату послуг з правничої допомоги є підставою для відмови у розподілі таких судових витрат між сторонами. Вказує, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їх розмір обгрунтованим. Звертає увагу, що справа не становить суспільного інтересу, а надання правничої допомоги не потребувало значного обсягу юридичної та технічної роботи адвоката, вивчення великого обсягу фактичних даних. Наголошує, що з неї стягнуто витрати на правничу допомогу, які складають розмір її двомісячної пенсії, відтак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не врахував її майновий стан. З на ведених підстав просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у відшкодуванні понесених ним судових витрату зв`язку з їх недоведеністю.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 24 жовтня 2024 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 14 жовтня 2024 року, датою ухвалення постанови є саме 24 жовтня 2024 року.

З апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 вбачається, що рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року оскаржується лише в частині відстрочення його виконання, а відтак, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відстрочуючи виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що існують об`єктивні виняткові обставини, які перешкоджають виконанню рішення суду, зокрема, пенсійний вік відповідачки та стан її здоров`я, які в сукупності, враховуючи характер позову, позбавляють її можливість підшукати житло в найкоротший термін, відтак негайне виконання рішення суду призведе до істотного погіршення її становища, що є підставою для відстрочення виконання рішення суду на три місяці.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 129 Конституції України передбачено,що обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом),встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

З аналізу викладених норм вбачається, що нормами ЦПК України не встановлено вичерпного переліку обставин, за наявності яких суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою сторони відстрочити або розстрочити виконання судового рішення.

Водночас обов`язковою умовою для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є доведення заявником факту існування обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення та/або роблять його неможливим.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 9901/598/19.

Необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора, зокрема, й щодо його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 910/1180/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 905/30/16.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Згідно із заповітом від 22 травня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюрубою Л.Я., зареєстрованим в реєстрі за № 1084, ОСОБА_5 усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на випадок його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів доньці ОСОБА_1 .

27 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюруби Л.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, у зв`язку з чим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюрубою Л.Я. заведено спадкову справу № 48/2023.

Згідно з довідкою про коло спадкоємців від 27 вересня 2023 року № 69/02-14, виданою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюрубою Л.Я., ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свідоцтвом про право власності на квартиру від 27 жовтня 1995 року № Г-03699 підтверджується, що ОСОБА_4 був власником квартири АДРЕСА_1

Згідно з актом № 129 від 30 жовтня 2023 року, складеним ЛКП «Княже місто», в АДРЕСА_1 фактично проживає без реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30 листопада 2023 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_3 претензію, в якій просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом звільнення даної квартири та передачі ключів від вхідних дверей.

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Л.Я., про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу у реалізації її права на повноцінне користування житлом.

Згідно з довідкою КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» від 01 квітня 2024 року ОСОБА_3 хворіє гострою інфекцією дихальних шляхів з супутнім захворюванням інсулонезалежним цукровим діабетом 2 типу.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 є особою похилого віку, зважаючи на стан її здоров`я, який зумовлює необхідність надання їй більше часу для виконання рішення суду, беручи до уваги те, що ОСОБА_1 проживає в місті Ашкелон в державі Ізраїль, відтак вона не позбавлена житла, у зв`язку з чим нетривале відстрочення виконання рішення суду не порушуватиме її житлових прав, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для відстрочення виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не оспорює рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року, що свідчить про її намір виконати рішення суду та усунути перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , однак у зв`язку з вищезазначеними об`єктивними обставинами виконання рішення суду потребує більше часу.

Враховуючи те, що нормами ЦПК України не встановлено вичерпного переліку обставин, за наявності яких суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою сторони відстрочити або розстрочити виконання судового рішення, зважаючи на те, що рішення суду не підлягає до негайного виконання, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року, а тому таке підлягає відстроченню на строк, що не може перевищувати трьох місяців року з дня його ухвалення, який є незначним та не порушуватиме прав позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відстрочення виконання рішення суду створює безпідставно привілейовані умови для боржника є безпідставними, оскільки не підтверджуються матеріалами справи .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що, задовольнивши позовні вимоги, суд не вирішив питання про стягнення витрат на правничу допомогу, про які заявлено позивачем, однак, враховуючи те, що справа не потребувала вивчення великого обсягу фактичних даних та підготовки складних процесуальних документів у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Броною Мар`яною Василівною укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 04/10, за умовами якого адвокат зобов`язується надати клієнту професійну правничу допомогу, визначену цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити гонорар, в порядку та на умовах, вказаних у договорі.

Пунктом 5.1. договору про надання професійної правничої допомоги № 04/10 від 04 жовтня 2023 року передбачено, що винагорода адвоката за надання послуг відповідно до цього договору визначена сторонами згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для клієнта та його господарської діяльності, шляхом встановлення суми гонорару у акті приймання-передачі наданих послуг, який є невід`ємним додатком до цього договору.

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги № 04/10 від 04 жовтня 2023 року, складеним 13 грудня 2023 року, враховуючи уточнений акт приймання-передачі наданих послуг, складений 15 квітня 2024 року, гонорар за послуги адвоката у суді першої інстанції становить 15 000 грн., а саме: 1000 грн. вартість консультації клієнта та вивчення обставин і матеріалів справи; 2000 грн. вартість подання чотирьох адвокатських запитів; 1000 грн. підготовка та надсилання претензії; 4000 грн. вартість написання та подання позовної заяви; 1000 грн. вартість аналізу, вивчення та складання обґрунтованих заперечень щодо спростувань, заяв та клопотань, поданих представником відповідача у процесі розгляду справи; 4000 грн. вартість участі адвоката у судових засіданнях в Галицькому районному суді м. Львова.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позовні вимоги підлягають до задоволення, такі витрати заявника були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з врахуванням того, чи виник у заявника обов`язок зі сплати таких витрат та чи та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.

Оскільки в позовній заяві представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 надала орієнтований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи, просила стягнути такі витрати з відповідача, а в подальшому надала докази на їх підтвердження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрат на професійну правничу допомогу.

Визначаючи розмір витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача суд першої інстанції виходив зі складності справи, наданого адвокатом обсягу послуг у суді першої інстанції та відповідності критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів фактичної оплати понесених витрат на професійну правничу допомогу, не заслуговують на увагу, оскільки витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, а також постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 19 квітня 2023 року у справі № 760/10847/20-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 рокута додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 24.10.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк