РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2024

Справа № 522/12572/24-Е

Провадження № 2/522/6263/24

Приморський районний суд м. Одеси у складні судді Ярема Х.С.

розглянув справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визначення часток у праві власності.

ВСТАНОВИВ:

1. 26.07.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 .

2. Позивач просить суд:

- встановити, що частка ОСОБА_3 , яка померла, та частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становлять по 1/2 частині за кожною з них.

3. 21.08.2024 відкрито загальне позовне провадження.

4. 01.10.2024 відповідач подав відзив на позов, позов визнає, не заперечує проти його задоволення.

5. 15.10.2024 закрито підготовче провадження.

6. Сторони просили справу розглядати за їхньої відсутності. У разі неявки сторін звукозапис судового засідання не здійснюється.

7. ОСОБА_1 звернення до суду з цим позом пояснює тим, що 18.05.1998 вона (дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 », прізвище від першого шлюбу « ОСОБА_5 ») та її мати ОСОБА_3 купили через товарну біржу квартиру АДРЕСА_1 . Право власності покупців зареєстроване в БТІ. В 2023 році матір ОСОБА_3 померла. Після її смерті заведено спадкову справу, а позивачеві, як спадкоємцю, нотаріус роз`яснив, що в цьому договорі купівлі-продажу не визначені частки покупців, тому неможливо встановити, яка частка належить спадкодавцю, що перешкоджає оформленню спадкових прав позивача.

8. Відповідач позов визнав повністю, не заперечує, що частки позивача (сестра) та ОСОБА_3 (матері) у праві власності на квартиру є рівними, тобто по 1/2 частині.

Судом встановлено такі обставини справи.

9. 18.05.1998 на Одеській спеціалізовані біржі нерухомості укладено Договір №98.05-484 купівлі-продажу нерухомого майна за яким ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_1 .

10. 19.05.1998 у КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру, підстава договір купівлі-продажу від 18.05.1998

11. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 20.11.2023).

12. 09.05.2024 ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері-спадкодавця, зазначивши, що крім неї спадкоємцем є чоловік померлої ОСОБА_9 та син - ОСОБА_2 . Проте син заявою від 09.05.2024 відмовився від спадщини на користь ОСОБА_1 .

13. 09.07.2024 нотаріус дав ОСОБА_1 роз`яснення, що в договорі купівлі-продажу не визначені частки покупців, що унеможливлює встановлення того, яка частка належала померлій, що свідчить про відсутність у спадкоємця необхідних для

Висновки суду.

14. Предметом спору є встановлення (як просить позивач) в судовому порядку рівності часток у праві спільної сумісної власності кожного з покупців квартири, а його підстава - не зазначення у договорі купівлі-продажу часток.

15. Отже, способом захисту своїх спадкових прав позивач обрала не визнання відповідного права у майні, а підтвердження судом прав на частку за кожним, презюмуючи, що біржовий договір є для цього підставою.

16. В першу чергу, суд звертає увагу, що позивач просить, зокрема, здійснити встановлення частки в квартирі за особою, яка померла.

17. У постанові від 14.08.2024 ВС (справа №522/3974/20) зробив висновок, що визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству. Тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Натомість належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування.

18. У разі якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання позову і продовжує судовий розгляд (постанова ВС від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19). Відтак визнання відповідачем даного позову немає наслідком його задоволення.

19. Як з`ясовано судом, причиною звернення до суду з цим позовом є відмова нотаріуса видати спадкоємцю свідоцтво про право на спадщину з мотивів відсутності у спадкоємця правовстановлюючих документів (договору в даному разі), в якому була б визначена частка кожного з покупців квартири.

20. Згідно з ч.1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

21. Згідно з ч.3 ст. 355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

22. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

23. На підставі біржового договору купівлі-продажу від 18.05.1998 позивач та її матір (спадкодавець тепер) придбали спільно квартиру та зареєстрували право власності в БТІ без визначення часток кожного з співвласників.

24. Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

25. Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

26. Норма, що передбачала можливість членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, мати у власності, зокрема, жилі будинки і господарські споруди, також містилася у ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» 1990 року.

27. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

28. Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності, зокрема, на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом.

29. Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.

30. Оскільки договір купівлі-продажу укладений в 1998 році на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості, при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР та Закон України «Про товарну біржу», які були чинними на той час.

31. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири), згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

32. При цьому чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

33. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

34. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

35. Однак за загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу нерухомості підлягали нотаріальному посвідченню.

36. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

37. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

38. Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

39. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (в нашому випадку квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

40. Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

41. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах, об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі.

42. Враховуючи наведене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (стаття 227, 242 ЦК Української РСР) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

43. Доводи позивача про те, що відповідно до законодавства, яке діяло на час укладання договору купівлі-продажу, набуто у власність квартиру, є необгрунтованими, оскільки договір купівлі-продажу від 1998 року нотаріально посвідчений не був. Подібні висновки щодо біржової угоди наведені у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 640/3509/19.

44. Право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, та не є підставою його виникнення.

45. Таким чином, право спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не виникло з моменту реєстрації біржового договору в БТІ, а тому сама по собі реєстрація права власності на квартиру не свідчить про набуття права спільної сумісної власності на неї.

46. Також розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність) (частина друга статті 112 ЦК УРСР, в редакції, чинній на 1998 рік).

47. У постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-106цс12 зазначено: «за змістом ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). За ст. 113 ЦК Української РСР 1963 року володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. Таким чином, режим спільної часткової власності характеризується тим, що кожному учаснику належить заздалегідь певний розмір частки в праві власності на спільну річ. Розмір цієї частки визначається розміром внеску кожного з учасників або розміром його трудової участі. Розмір частки права власності в спільній речі при праві спільної сумісної власності заздалегідь не визначений. Право спільної сумісної власності виникає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором».

48. Тобто, загальним правилом, під час чинності ЦК УРСР 1963 року, було виникнення (набуття) права спільної часткової власності на відповідний об`єкт. Тобто, презюмувалося, що навіть за відсутності вказівки у відповідній підставі (акті, договорі і т. д.) виникає (набувається) право спільної власності, при цьому частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними. Інше правило про розмір часток учасники спільної часткової власності могли передбачити в договорі або ж законодавець в нормі закону. Натомість право спільної сумісної власності виникало (набувалося) лише у випадках, прямо передбачених законом або договором.

49. ОСОБА_1 не заявляє вимог про визнання відповідного права на квартиру в порядку спадкування. В зв`язку з чим, вимоги про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на квартиру по 1/2 за кожним із співвласників ОСОБА_1 та померлою ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.12.2024.

Суддя Ярема Х.С.