Номер провадження: 22-ц/813/4303/24
Справа № 514/1173/23
Головуючий у першій інстанції Кравченко П.А.,
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року у складі судді Кравченка П.А.,

встановив:

У серпні 2023 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд:

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона з 14 листопада 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В 2006 році між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 була досягнута домовленість про те, що вона, як спадкоємець, належним чином оформивши спадщину, яка залишилася після смерті її батьків, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та продасть його ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , ними було сплачено суму грошей ОСОБА_7 за купівлю майбутнього будинку. ОСОБА_7 надала згоду на постійне проживання та користування житловим будинком. В грудні місяці 2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , вселились вищевказаний житловий будинок та зареєстрували своє постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла та не встигла оформити належним чином спадок, а саме: на вищезазначений житловий будинок. Спільне життя з ОСОБА_3 не склалось, і в жовтні місяці 2021 року вона була змушена разом з неповнолітніми дітьми, тимчасово змінити місце проживання. В листопаді 2021 року вона звернулась до Тарутинського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. 13 січня 2022 року Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області шлюб між ними було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_3 . Після його смерті вона та діти мали намір повернутися в житловий будинок, в якому зареєстровані та на протязі 14 років постійно проживали. В будинок позивач не змогла потрапити, так як при житті її чоловіка ОСОБА_3 в будинок вселилась мати померлого ОСОБА_2 , яка чинить перешкоди в користуванні житловим будинком. Позивач ОСОБА_1 намагалась вирішити питання мирним шляхом, але відповідач ОСОБА_2 на контакт не йде, та продовжує чинити перешкоди у користуванні будинком. Крім того, зазначила, що внаслідок фактичного позбавлення її права користування житловим будинком, відповідачем ОСОБА_2 заподіяна моральна шкода, яка виразилася в душевних стражданнях, порушенням звичайного життєвого укладу її сім`ї.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року ОСОБА_1 задоволено частково: зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в решті позовних відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073, 60 грн.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не вірно встановив місце проживання ОСОБА_1 та її сім`ї, оскільки після розлучення із її сином, ОСОБА_1 разом з дітьми фактично не проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтвердили всі учасники по справі разом зі свідками. Крім того, суд без судового засідання (в усній формі) зобов`язав ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 доступ до вищезазначеного приміщення, тобто суд своїми діями фактично вирішив справу не оформивши будь-якого процесуального документа (ухвала про забезпечення позову, рішення по справі). З урахуванням того, що позивачу фактично надано доступ до спірного приміщення, ще до ухвалення судового рішення, позивач зловживаючи наданим правом обмежила доступ відповідачу до двох кімнат шляхом закриття замків на ключ, а також позбавила можливості у користуванні спірним приміщенням та стала виносити майно зі спірного приміщення.

Зазначає, що у зв`язку з наданням доступу позивачу до спірного приміщення відпали/зникли підстави звернення до суду з позовом, а тому суд мав застосувати положення п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та своєю ухвалою закрити провадження у справі (за відсутності предмет спору), однак, не зважаючи на вказані обставини судом продовжено розгляд справи та ухвалено рішення по суті.

Судом також не враховано, що право власності на спірний житловий будинок за позивачем в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. Доказів державної реєстрації спірного майна в матеріалах судової справи відсутні. Крім цього, Позивачем надано довідку з БТІ, що технічна інвентаризації спірного будинку не проводилась, реєстрація права власності не відбувалось. Таким чином, зважаючи на зміст ст. 395 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності може лише власник майна.

Крім того, при вирішення справи, суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, а саме ЖК Української РСР, так як застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20)).

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року без змін.

В судове засідання, призначене на 26.09.2024 з`явилися: скаржниця ОСОБА_2 , її представник адвокат Панов В.С. та позивачка ОСОБА_1 .

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 16.01.2024 ОСОБА_2 оскаржує лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині його оскарження.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін по справі, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Тарутинського районного суду одеської області від 13 січня 2022 року (а.с.9-10).

Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12-14).

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 помер (а.с. 11).

Згідно довідки Богданівського старостинського округу Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області № 166 від 20.06.2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї входять: син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.15).

Згідно довідки Богданівського старостинського округу Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області № 211 від 17.08.2022, особового рахунку № НОМЕР_1 у Погосподарській книзі за 2021-2025 роки, с. Єлизаветівка Богданівського старостинського округу Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області на ім`я ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстровано житловий будинок, господарські будівлі та споруди, розташовані за адресою: в АДРЕСА_1 (а.с.16).

ОСОБА_1 звернулась до Тарутинського районного БТІ із заявою, в якій просила виготовити технічну документацію (технічний паспорт) на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , в якому вона проживає з грудня місяця 2006 року. Технічний паспорт на будинок потрібен для звернення до суду, оскільки має намір подати позовну заяву про визнання право власності на житловий будинок. Після смерті чоловіка ОСОБА_3 , вселилась мати померлого ОСОБА_2 , яка чинить опір працівникам БТІ. Для недопущення хуліганських дій з боку ОСОБА_2 та порушення громадського порядку, просить направити разом з працівниками БТІ до с. Єлизаветівка, працівника поліції (а.с.17).

Згідно довідки начальника відділення № 2 Болградського РВП ГУНП в Одеській області про результати повідомлення ОСОБА_1 , не вбачається склад кримінального правопорушення, ст. 296 КК України, та не вбачається склад адміністративного правопорушення, ст.173 КУпАП, згідно ст. 15,17 20 ЗУ «Про звернення громадян» (а.с.21).

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 , не допускає позивача ОСОБА_1 до житлового будинку, створюючи таким чином перешкоди у користуванні будинком, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч.1 ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 липня 2020 року у справі №279/3572/18 (провадження №61-16526св19), підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені частиною першою статті 116 ЖК України. Таке виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, Верховний Суд України також звернув увагу на те, що право члена сім`ї власника житлового будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) відповідно до ст.156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сім`ї останнього і перейшла проживати в інше місце. Тимчасова відсутність члена сім`ї власника жилого будинку (квартири) не є підставою для такого рішення.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 .

Позивач разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись з позовом до суду, позивачка посилалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірним житловим будинком.

Відповідно до показів свідків, допитаних в суді першої інстанції, зокрема, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , встановлено, що ОСОБА_1 проживала з чоловіком за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому сімейне життя не склалось та вони розірвали шлюб. Після смерті ОСОБА_3 між позивачем та відповідачем почалися сварки. Були свідками останнього разу, як відповідач не впускала її до житлового будинку.

Показами свідків ОСОБА_11 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 встановлено, що у сторін були конфлікти та встановились неприязні стосунки.

В ході розгляду справи відповідач ОСОБА_2 не спростовувала факту наявності конфлікту між нею та позивачем, на її думку, позивач не має наміру проживати там з дітьми, а намагається вселитись для того, щоб забрати з будинку речі та будівельні матеріали, вікна, двері та інше.

Отже, з урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині усунення перешкод у користуванні будинком, оскільки відповідач ОСОБА_2 , не допускає позивача до житлового будинку, створюючи таким чином перешкоди у користуванні будинком.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції не вірно встановив місце проживання ОСОБА_1 та її сім`ї, оскільки після розлучення із її сином, ОСОБА_1 разом з дітьми фактично не проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтвердили всі учасники по справі разом зі свідками.

Проте вказані доводи лише підтверджують обставини справи та предмет вказаного позову. Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована ще з 2006 року та наразі залишається зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому позивачка не заперечує факту того, що наразі із дітьми вона не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки відповідачка, яка там проживає, чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається наявність неприязних відносин між сторонами, відповідач ОСОБА_2 не визнає право позивача ОСОБА_1 на користування житловим будинком.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 зареєстрована у спірному житловому будинку у встановленому законом порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що її право користування цим житловим будинком підлягає захисту, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідачів щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25.10.2024

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

С.М. Сегеда