ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 грудня 2024 року

м. Харків

справа № 638/20100/23

провадження № 22-ц/818/3373/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_6 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обгрунтування позову зазначає, що у 2020 році йому стало відомо, що ФОП ОСОБА_7 в 2006 році звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та КП "Харківське МБТІ", в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати КП "Харківське МБТІ" здійснити державну реєстрацію права власності на цю квартиру, включаючи приміщення IV та IV-а. На момент подання позову була проведена реконструкція цієї квартири, а саме: протягом 2002-2005 років збільшено площу до 101,6кв.м, право власності на яку визнано за позивачем рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 2006 року. Також в липні 2006 року ФОП ОСОБА_8 додатково прибудувала приміщення №ІV-а площею 17,4кв.м та реконструювала приміщення № IV-а площею 86,2кв.м, розташоване під квартирою АДРЕСА_2 . Рішенням Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року у справі №29/442-06 позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Визнано за ФОП ОСОБА_7 право власності на кв. АДРЕСА_1 включаючи приміщення № ІV та № IV-а та зобов`язано КП "Харківське МБТІ" здійснити державну реєстрацію права власності на цю квартиру, включаючи приміщення № ІV та № IV-а за ФОП ОСОБА_7 . В 2020 році, невідомі йому власники квартири АДРЕСА_1 здійснили переведення цієї квартири з підвальними приміщеннями в нежилі приміщення та зареєстрували в Держреєстрі прав право власності на нежитлові приміщення підвалу №№17а-IV, 17а-IVа, 17а-IVб, 1-го поверху № 17а-II (1/2), 17а-III в літ. «Б-8», загальною площею 104,3кв.м з реєстраційним номером 101. Власником, зокрема, нежитлових приміщень підвалу, є відповідачка ОСОБА_2 , яка набула право власності на них на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. за р. №1791, договору іпотеки від 22 січня 2020 року з реєстровим №133 та договору про внесення змін до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 жовтня 2020 року за реєстровим №1800, які посвідчені тим же нотаріусом. 20 травня 2021 року відповідачка зареєструвала іпотеку під забезпечення повернення грошового боргу перед ОСОБА_3 . У подальшому ним було оскаржено рішення Господарського суду Харківської області та постановою Східного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2020 року рішення Господарського суду Харківської області про визнання за ФОП ОСОБА_7 права власності скасовано. У рішенні суду встановлено факт належності спірного технічного приміщення та підвалу в цілому до допоміжних приміщень будинку.

Просить витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 нежитлові приміщення підвалу №17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ, які розташовані за адресою АДРЕСА_3 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024року позов ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 нежитлові приміщення підвалу №17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ, які розташовані за адресою АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 13 420грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду не наведено доводів, які б спростували твердження відповідача, що останній власник спірного нерухомого майна ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. Зазначене твердження жоден учасник справи не спростував і не оскаржував. Посилаючись на висновки, викладені у постанові ВС від 02 серпня 2023 року у справі №308/8629/19 зазначав, що суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це також раніше зазначала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Вказує, що витребування майна у ОСОБА_2 покладає на неї надмірний індивідуальний тягар, що є порушенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначає, що суд не навів достатніх обгрунтувань власного рішення в частині задоволення позову щодо витребування майна на користь «співвласників житлового будинку», як неіснуючого суб`єкта цивільних відносин, права якого не можуть бути відновлені у спосіб, обраний позивачем. При цьому суд не досліджував питання чи наділений позивач ОСОБА_1 повноваженнями на представництво інтересів усіх співвласників нерухомого майна, хто є балансоутримувачем житлового будинку, чи є він об`єктом комунальної власності територіальної громади, чи об`єднання співвласників багатоквартирного будинку тощо. Вважає, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку в частині того, що спірні нежитлові приміщення підвалу відносяться до допоміжних приміщень будинку. Наголошує, що витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 січня 2020 року додатково підтверджується, що дані приміщення не є допоміжними приміщеннями будинку, а відносяться до нежитлових приміщень підвалу і цей факт не спростовано позивачем. Зазначає, що суд належним чином не мотивував підстав витребування у ОСОБА_2 нежитлового приміщення №17а-ІУа та № 17а-ІУб, які за фактом було створено первісним власником цього майна ОСОБА_7 . Зазначає, що суд не обґрунтував свої рішення в частині того, з яких підстав іпотека є припиненою.

Також з апеляційною скаргою звернулась ОСОБА_2 та просила рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилалась на те, що відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Між тим позивач не є власником спірного майна. Вказує, що позивач звертається до суду від імені мешканців будинку, між тим в матеріалах справи відсутні документи, які дають право позивачу на представництво інтересів усіх мешканців будинку, що унеможливлює суд витребувати майно у відповідача на користь осіб, які не приймали участь у справі. Звертає увагу суду на те, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки ще у 2006 році спірне приміщення набуло статусу приватної власності. Зазначає, що суд першої інстанції не встановив яким саме допоміжним приміщенням є спірне приміщення, в чому полягає допоміжна функція спірного приміщення, яким є його цільове призначення.

Крім того, із апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_6 , в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що 18 грудня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу вона набула право власності на спірну квартиру. 22 січня 2020 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно якого вона передала в іпотеку ОСОБА_2 спірні нежитлові приміщення. У подальшому 19 жовтня 2020 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором, відповідно до якого у забезпечення зобов?язань, які виникли на підставі договору безпроцентної позики грошових коштів від 22 січня 2020 року у сумі 1 920 000грн., що на момент укладання договору позики складало 80 000 доларів США, передала в іпотеку іпотекодержателю за договором іпотеки від 22 січня 2020 року спірні нежитлові приміщення. Вказує, що у разі набрання оскаржуваним рішенням законної сили та вибуття із власності теперішнього власника спірного приміщення, це може стати підставою для звернення кожного наступного власника спірного приміщення до попереднього власника із регресним позовом про стягнення грошових коштів. Так, ОСОБА_2 матиме право відповідного звернення з позовом до неї. Зазначена обставина беззаперечно свідчить про те, що суд прийняв судове рішення про інтереси та обов?язки особи, яку не залучив до участі у справі -

ОСОБА_4 , що є обов?язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Що стосується суті спору, то звертає увагу на те, що належність приміщення до числа допоміжних має бути підверджена належними та допустимими доказами, тобто в даному випадку не технічним паспортом, а проектною документацією на будинок. Позивачем не надано суду проектної документації на будинок з якої б вбачалося б, що спірні приміщення проектувалися саме як допоміжні, які належать усім співвласникам будинку. Лист департаменту земельних відносин, на який посилається позивач, є лише продуктом оцінки певних документів працівниками органів державної влади. Крім того, технічний паспорт на спірну квартиру містить грубу невідповідність рукописних написів щодо нібито самовільного приєднання підвалу. Такий документ містить рукописні виправлення друкованого тексту, що робить його недопустимим. Також звертає увагу на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач не підтвердив свій статус співвласника багатоквартирного будинку, а тому не довів що його право було порушене. Таким чином вважає, що відсутні докази які б підтверджували, що спірні нежитлові приміщення порушують права позивача.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_9 , просить апеляційні скарги ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що спірні приміщення є допоміжними, первісно призначеними для обслуговування багатоквартирного будинку. Співвласники спільного (допоміжного) майна багатоквартирного будинку є повноцінним суб?єктом цивільних відносин, що здатні набувати, реалізовувати та захищати свої права у визначені чинним законодавством способи. Питання правомірності використання, у тому числі набуття у власність спільного майна в багатоквартирному будинку особою, може бути оспорено будь-яким співвласником багатоквартирного будинку (співвласниками). Вказує, що він є власником квартири АДРЕСА_4 . Вказує, що він як співвласник, не надавав згоди будь-кому на розпорядження спільними приміщеннями підвалу. Як співвласник він має право витребувати з чужого незаконного володіння належне йому майно від особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником квартири у будинку АДРЕСА_5 . Спірні приміщення розташовані у вказаному житловому будинку. Вони є допоміжними приміщеннями, а тому є власністю співвласників будинку. Оскільки останні вибули з володіння співвласників житлового будинку поза їх волею, тому правомірним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є витребування на користь співвласників будинку спірних нежитлових приміщень із незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 .

Скасування права власності на предмет іпотеки за їх першим відчужувачем, внаслідок скасування рішення Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року у справі №29/442-06 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 , що включає спірні підвальні приміщення, припиняє право іпотеки ОСОБА_3 .

Строки позовної давності позивачем не пропущено, оскільки він дізнався про порушення свого права 05 лютого 2021 року з моменту постановлення ухвали про роз?яснення постанови Східного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2020 року.

Проте погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, належить квартира АДРЕСА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власносі на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта від 28 серпня 2024 року

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року у справі №29/442-06 позов ФОП ОСОБА_7 до Харківської міської ради, КП "Харківське МБТІ" про визнання права власності та спонукання здійснити реєстрацію було задоволено.

Визнано за ФОП ОСОБА_7 право власності на кв. АДРЕСА_1 , включаючи приміщення № ІV та № IV-а.

Зобов"язано КП "Харківське МБТІ" здійснити державну реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 , включаючи приміщення №ІV та № IV-а за ФОП ОСОБА_7

17 травня 2016 року розпорядженням Харківської обласної адміністрації №181 «Про перейменування об`єктів топономіки міста Харкова» перейменовано АДРЕСА_6 .

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2020 року апеляційну ОСОБА_1 - задоволено.

Рішення господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року по справі №29/442-06 скасовано і у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою цього суду від 05 лютого 2021 року роз`яснено постанову Східного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2020 року по справі №29/442-06 наступним чином: «Постанова Східного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2021 року по справі №29/442-06 є підставою для скасування реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , включаючи приміщення № IV та № IV-а, - яка відбулась на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року по справі №29/442-06».

Із змісті постанови Східного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2020 року вбачається наступне:

ФОП ОСОБА_7 , на підставі договору дарування від 10.03.1998 року придбав квартиру АДРЕСА_7 .

Право власності на вказану квартиру зареєстровано КП «Харківське МБТІ» 25.01.2002 року за №В-13077 від 12.03.1998 року.

На момент звернення до суду з позовом проведена реконструкція квартири АДРЕСА_8 і збільшено площу до 101,6кв.м. Право власності визнано за позивачем рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 2006 року.

Окрім того, рішенням суду по справі встановлено, що в липні 2006 року позивач додатково прибудував приміщення №IV-а площею 17,4кв.м та реконструював приміщення №-IV-а площею 86,2 кв. м, розташоване під квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.11.2006 року позов задоволено, визнано за ФОП ОСОБА_7 право власності на кв. АДРЕСА_2 загальною площею 205,2 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_9 , включаючи приміщення №IV та №IV-а.

До Східного апеляційного господарського суду звернувся ОСОБА_1 з вимогою скасувати рішення господарського суду і зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_4 .

У грудні 2019 року під час чергової аварії мереж водовідведення у вищевказаному будинку працівники комунальних служб не змогли потрапити до нежитлових приміщень підвалу, які знаходяться під квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 , оскільки прохід до них був забудований.

Скасовуючи рішення господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року апеляційний суд зазначив:

допоміжні приміщення багатоквартирного будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові. сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення) та знаходяться у спільній сумісній власності мешканців будинку.

Факт належності спірного технічного поверху та підвалу в цілому до допоміжних приміщень будинку також підтверджується матеріалами справи, зокрема технічним паспортом житлового будинку з якого вбачається, що нежитлові приміщення підвалу та технічний поверх є невід`ємними частинами вказаного будинку.

В той же час, позивачем не надано доказів того, що вказані приміщення відносяться до нежитлових приміщень в складі житлового будинку та можуть бути самостійними об`єктами цивільно-правових відносин.

Частина 4, 5 статті 82 ЦПК Укрхаїни передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається з листа директора Департаменту земельних відносин ХМР від 24 січня 2022 року № К-1-65672/1-21.08-31, 05 серпня 2006 року на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 червня 2006 року за ОСОБА_7 , було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_8 .

В подальшому, до Реєстру внесені зміни та 11 грудня 2006 року право приватної власностіна квартиру АДРЕСА_8 зареєстровано за ФОП ОСОБА_7 на підставі рішення Господарського суду Харківської області у справі №29/442-06 від 21 листопада 2006 року. Після цього 24 вересня 2012 року ОСОБА_7 здійснила відчуження квартири АДРЕСА_8 , фізичним особам на підставі цивільно-правових угоди.

Наразі об?єкт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_8 , як об?єкт нерухомого майна закрито, у зв?язку з його поділом на нежитлові приміщення 1-го поверху 17а-І, 17а-ІІ (1/2), 17а-1, 17а-2 в літ. «Б-8» та нежитлові приміщення підвалу №17а-ІV, 17а-ІVа, 17а- ІVб, 1-го поверху №17а-ІІ (1/2), №17а-ІІІ в літ. «Б-8» по АДРЕСА_3 , які належать іншим особам.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 17 серпня 2020 року у справі №29/442-06 скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року та прийнято нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ФОП ОСОБА_7 про визнання права власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_8 , включаючи нежитлові приміщення ІV та ІV-А та спонукання здійснити реєстрацію відмовлено.

Разом з цим, квартира АДРЕСА_8 , як об?єкт нерухомого майна закрита у зв?язку із поділом та належить іншим особам, правомірність набуття права власності яких не було предметом розгляду судом апеляційної інстанції у справі №29/442-06 та право власності останніх не скасовано.

Наразі Харківською міською радою вивчаються підстави для звернення до суду із позовом про скасування державної реєстрації прав та визнання правочинів недійсними щодо об?єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_8 , включаючи нежитлові приміщення ІV та ІV-А.

Також, матеріали справи свідчать, що 18 грудня 2019 року між АТ ПУМБ та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого остання придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно на час укладання цього договору належало продавцю на підставі договору іпотеки №5693450 від 13 вересня 2007 року, посвідченого привтаним нотаріусом ХМНО Жовнір Л.П., за реєстроваим №4285.

22 січня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М., за реєстровим №133, згідно умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_2 наступне нерухоме майно:

Нежитлові приміщення підвалу №№№17а-ІV, 17а-ІVа, в літ. «Б-8», загальною площею 104,8кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна: 101;

нежитлові приміщення 1-го поверху №17а-І, 17а-ІІ, 17а-ІІІ, 17а-1-:-17а-8 в літ Б-8, загальною площею 100,4кв.м, реєсраційний номер об?єкта нерухомого майна 101,

які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі нотаріального посвідченого договору про задоволення вимог іпотекодержателя за іпотечним договором від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_4 у забезпечення зобов?язан, які виникли з Договору безпроцентної позики грошових коштів від 22 січня 2020 року у сумі 1 920 000грн., що складало на моменту укладання договору позики 80 000 доларів США, передала в іпотеку ОСОБА_2 за договором Іпотеки від 22 січня 2020 року нежитлові прміщення підвалу №№17а-ІV, 17а-ІVа, в літ. «Б-8», загальною площею 104,8кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна: 101, та нежитлові приміщення 1-го поверху №17а-І, 17а-ІІ, 17а-ІІІ, 17а-1-:-17а-8 в літ Б-8, загальною площею 100,4кв.м, реєсраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, які знаходсять за адресою: АДРЕСА_3 .

У зв?язку із неможливістю виконання ОСОБА_4 своїх зобов?язань щодо повернення суми позики за договором позики, сторони цього договору вирішили врегулювати свої відносини у позасудовий спосіб, а саме шляхом переходу права власності на предмет договору іпотеки від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за вартістю визначеною договором іпотеки.

Інформаціюєю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №331369336 від 05 травня 2023 року підтверджується, що власником нежитлових приміщень , зокрема 17а-IV, 17а-IVа, 17а-IVб є ОСОБА_2 , право власності якої набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19 жовтня 2020 року.

З цієї ж інформації вбачається, що 20 травня 2021 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки щодо вказаних спірних приміщень.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує, що самовільне розпорядження ФОП ОСОБА_7 спільним майном мешканців будинку АДРЕСА_10 порушує їх права співвласників спільного майна, оскільки вони такої згоди не надавали.

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) , від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) (пункт 37)).

Відповідно до положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 вказаного Закону наведено у рішенні Конституційного Суду від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 визначено: «1.1. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього».

Допоміжні приміщення відповідно до пункту 2 статті 10 Закону стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Пред`являючи віндикаційний позов позивач наголошує, що це майно є спільною сумісною власністю всіх сусідів.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (стаття 369 ЦК України).

Таким чином, позов про витребування майна має бути пред`явлено всіма співвласниками .

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №463/1258/22.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що інші співвласники квартир у будинку АДРЕСА_3 уповноважували діяти ОСОБА_1 в їх інтересах.

Вказаного суд першої інстанції не врахував, у зв?язку із чим дійшов помилкового висновку про витребування спірних приміщень на користь всіх співвласників.

Неправильно обраний спосіб захисту, з урахування суб`єктного складу, зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) (пункт 148)).

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_6 , задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 20 130грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 20 130грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави витрати по сплаті судового збору за подання ОСОБА_4 апеляційної скарги в розмірі 20 130грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова