Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/2164/23
Провадження№2/572/138/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області - у складі судді Довгого І.І.,

секретаря судових засідань Щерби А.Ф.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 через представника ОСОБА_1 звернувся до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 в якому просить визнати спільним сумісним майном подружжя сторін житловий будинок загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 56,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: ганок а (2,3 кв.м.), погріб Пг/А-1 (6,5 кв.м.), господарська будівля б (93,8 кв.м.), вбиральня В, огорожа №1, ворота з хвірткою №2 за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0021, площею 0,1000 га цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 56,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: ганок а (2,3 кв.м.), погріб Пг/А-1 (6,5 кв.м.), господарська будівля б (93,8 кв.м.), вбиральня В, огорожа №1, ворота з хвірткою №2 за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0021, площею 0,1000 га цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та стягнути понесені судові витрати.

Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.10.2008 року, який було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10.01.2018 року. Зазначає, що за час перебування у шлюбі було набуте спільне майно подружжя, зокрема, побудований спірний житловий будинок на земельній ділянці, яка належить відповідачу на підставі договору дарування. Будинок будувався власними силами позивача з метою проживання в ньому сім`ї. Коли відносини між сторонами почали погіршуватись, то між ними існувала усна домовленість про поділ будинку після введення його в експлуатацію, однак, відповідачка затягувала процедуру введення будинку в експлуатацію. Після січня 2018 року відповідач продовжував проживати в даному будинку, закінчувати будівельні роботи, облаштовувати будинок меблями, сплачував комунальні платежі. До 2022 року відповідачка не проживала у вказаному будинку. З березня 2022 року позивач почав проходити службу у Збройних Силах України, навідувався додому щомісяця, коли була така можливість, сплачував комунальні платежі. Згодом позивач дізнався, що відповідачка оформила документи по введенню жилого будинку в експлуатацію та у вересні 2022 року зареєструвала право власності на своє ім`я та стала чинити перешкоди позивачу у користуванні будинком. У квітні 2023 року коли він приїхав додому на вихідні, ОСОБА_4 не впустила його та викликала поліцію, з того часу він дізнався про порушення його права користування спільним майном.

ОСОБА_3 зазначає, що спірний будинок будувався сторонами під час шлюбу, однак введення в експлуатацію та реєстрація відбулася 21.09.2022 року, тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в зв`язку з чим він звернувся до суду даним позовом.

01.06.2023 року ухвалою суду заяву про забезпечення позову подану представником позивача було повернуто заявнику.

01.06.2023 року ухвалою суду було залишено позовну заяву без руху.

16.06.2023 року ухвалою суду вжито заходів забезпечення позову.

11.07.2023 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження.

06.12.2023 року ухвалою суду призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

05.03.2024 року ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів.

09.04.2024 року ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів.

08.05.2024 року ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів.

08.05.2024 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, призначено судовий розгляд.

Представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позов, згідно якого просить у задоволенні позову відмовити у зв`язку з неналежно обраним способом захисту права позивача на таке майно. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що ОСОБА_3 міг брати участь в будівництві будинку в інтересах сім`ї лише в період з червня 2014 року по 2017 рік та не брав участі в його будівництві в період з 2009 року до червеня 2014 року та у 2017-2022 роках. Зазначає, що будинок без внутрішніх опоряджувальних робіт, а також господарська будівля літня кухня були збудовані на земельній ділянці за період з 2009 до травня 2014 року батьками відповідачки, а добудовувались у 2017-2022 роках, тобто на момент дарування відповідачці її матір`ю земельної ділянки на цій земельній ділянці вже знаходилися будинок та господарська будівля, які належали батькам відповідачки. Тому вважає, що відповідач не має права на звернення до суду з позовом про визнання будинковолодіння спільною власністю подружжя та про визнання права на 1/2 його частки.

Згідно додаткового відзиву представник відповідачки просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки до вимоги про поділ майна після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки.

Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому вказує, що твердження сторони відповідача про те, що будинок без внутрішніх опоряджувальних робіт, а також господарська будівля літня кухня були збудовані на земельній ділянці за період з 2009 до травня 2014 року батьками відповідачки не відповідає дійсності та не підтверджено жодним доказом, крім того, в договорі дарування земельної ділянки зазначено, що дарувальник стверджує, що на земельній ділянці, яка відчужується відсутні будь-які об`єкти нерухомості, як здані в експлуатацію, так і розпочаті або незавершені будівництвом. Зазначає, що станом на лютий 2017 року будівництво було закінчено і почалась процедура введення будинку в експлуатацію. Вказує, що стороною відповідача не спростовано презумпцію спільного майна подружжя. Щодо клопотання про застосування строку позовної давності посилається на те, що перебіг позовної давності розпочався не з часу розірвання шлюбу, з часу коли позивач дізнався про порушення його майнового права, оскільки відповідачка не чинила жодних дій, які порушували б права позивача як співвласника до березня 2023 року, то в нього не було необхідності звертатися до суду за захистом своїх прав. Лише в березні 2023 року відповідачка змінила вхідні замки та перестала пускати позивача, відбувся факт порушення права на спільну сумісну власність позивача на спірний будинок.

Представником відповідачки було подано заперечення на відповідь на відзив в якому зазначає, що завершення будівництвом спірного житлового будинку, прийняття його в експлуатацію та державна реєстрація відбулася у 2023 року, тому спірний житловий будинок не був об`єктом спільного майна подружжя.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в завах по суті.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав викладених в заявах по суті.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом було допитано свідків за клопотанням представників сторін.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 дала показання, про те, що вона є матір`ю відповідачки, саме вона подарувала дочці земельну ділянку 06.05.2014 року, яка належала їй на праві приватної власності. На момент дарування земельної ділянки на ній був побудований сарай та зруб будинку не накритий, однак не було документів, тому дарували земельну ділянку. ОСОБА_3 не міг брати участь в будівництві будинку, так як він ніде не працював і програвав гроші на автоматах.

Допитаний свідок ОСОБА_6 дав показання про те, що будівництво спірного будинку велося в 2015-2016 роках за участю позивача. На час ведення будівництва ОСОБА_3 підробляв «гіпсокартонщиком», постійно їздив в Київ на роботу. До мобілізації він проживав в спірному будинку по АДРЕСА_1 . Він разом з позивачем та іншими хлопцями виставляли та закріплювали крокву. Йому відомо, що позивач робив в будинку електрику, а саме розводив електрику по кімнатах будинку (до будинку на той час була підведена) і підбивав дошки між першим та другим поверхом.

Свідок ОСОБА_7 дав показання про те, що зі сторонами знайомий з 2015 року, на той час на земельній ділянці була «времянка», сарайчики, літня кухня та будувався будинок. Він допомагав на будівництві будинку, коли почали будувати другий поверх, на той час сторони проживали в літній кухні. В 2015 році проводилися будівельні роботи будинку (чорнові) та в літній кухні (оздоблювальні). На час будівництва позивач працював в Києві. На початку 2022 року ОСОБА_3 проживав в спірному будинку.

Свідок ОСОБА_8 дала показання, що позивач її син, їй відомо, що відповідачка виставила позивача зі спірного будинку в березні 2022 року, до того часу вони проживали разом. На момент дарування земельної ділянки була літня кухня, будинку на той час не було. Вони закінчили будувати літню кухню і почали будувати будинок. Зазначила, що блоки з яких будувався будинок робили самі з відходів, які купували в ОСОБА_9 , квитанції не збереглися. Її чоловік наймав працівників на будівництво. Позивач в той час працював на заробітках в Києві, а зароблені кошти вкладав у будівництво, крім того, допомагали вони разом зі сватами.

Свідок ОСОБА_10 дав показання, що відповідачка його дочка. До дарування дружиною земельної ділянки на ній була збудована господарська будівля, огорожа, каркас та стіни будинку, який був накритий. Вказав, що позивач нічого не вкладав у будівництво будинку, він все фінансував. На будівництві спочатку працювали люди з ОСОБА_11 , а потім знайшли бригаду в Сарнах, кошти на працівників дав він, а розраховувалась відповідачка. Батьки позивача не давали кошти на рівні з ними. Блоки для будівництва будинку він купував на залізничній станції. На даний час будинок не введений в експлуатацію та право власності не оформлене.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №310756826 встановлено, що за ОСОБА_4 на праві приватної власності зареєстрований житловий будинок загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 56,5 кв.м., опис: житловий будинок А-1, ганок а (2,3 кв.м.), погріб Пг/А-1 (6,5кв.м.), господарська будівля Б (93.8 кв.м.), вбиральня В, огорожа №1, ворота з хвірткою №2, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10.01.2018 року шлюб між сторонами зареєстрований 03.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненсського районного управління юстиції у Рівненській області розірвано.

28.02.2017 року відділом містобудування, архітектури та інфраструктури Сарненської райдержадміністрації було видано будівельний паспорт на житловий будинок, господарські будівлі та споруди за адресою АДРЕСА_1 на замовлення відповідача.

Згідно повідомлення Державної інспекції архітектури та містобудування України від 14.09.2022 року встановлено, що управлінням ДАБІ у Рівненській області зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 21.03.2017 року №РВ23 на об`єкт будівництва «Житловий будинок, господарські будівлі та споруди», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 19.04.2023 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Згідно описової частини вказаної постанови ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що 12.04.2023 року він прийшов до свого місця проживання, однак його дружина закрилася і не пускала до будинку. Коли приїхав його син, він виявив, що всі його речі винесені до сараю. Колишня дружина повідомила, що проживати в будинку він не буде і викликала працівників поліції.

В матеріалах справи містяться платіжні інструкції про оплату позивачем електроенергії по АДРЕСА_1 , за липень, листопад, грудень 2022 року та лютий 2023 року.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 06.05.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Білотіл Е.Ю., ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер земельної ділянки: :01:006:0021.

Згідно ч.2 п.8 вказаного договору зазначено, що на земельній ділянці, яка відчужується, відсутні будь-які об`єкти нерухомості, які здані в експлуатацію, так і розпочаті або незавершені будівництвом.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21290317 від 06.05.2024 року власником земельної ділянки площею 0,1000 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель в споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :01:006:0021 є ОСОБА_4

28.10.2009 року було укладено договір між ОСОБА_5 та ЗАТ «Ей-І-ЕС Рівнеобленерго» про користування електричною енергією, споживачем будмайданчика житлового будинку на підставі якого видано акт 213-09 допуску на підключення до електричної мережі електроустановки від 28.10.2009 року в АДРЕСА_1

27.10.2015 року та 04.12.2015 року позивачем придбавалися вікна Рехау на суму 23700 грн. та 5727 грн. відповідно.

Крім того, позивачем долучені чеки на придбання будівельних товарів від 10.04.2021 року, 13.04.2021 року, 11.09.2021 року.

Згідно опису об`єкта незавершеного будівництва в АДРЕСА_1 виданого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації встановлено, що під час обстеження об`єкта незавершеного будівництва 02.02.2024 року було встановлено, що відсоток готовності складає 84%.

Судом було оглянуто наданий стороною відповідача відео огляд будинку, згідно якого встановлено, що внутрішні роботи в будинку не зроблені.

Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №°235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18) та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-ц (провадження №14-108звц21).

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) та від 22 лютого 2023 року у справі № 367/7692/17 (провадження № 61-2832св22).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Правовий аналіз статей 60,63,69 СК України та статей 328,331,368,372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що новостворений об`єкт будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Відповідач у заявах по суті вказує, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не належать до спільної сумісної власності і докази про те, що майно є спільною сумісною власністю відсутні у матеріалах справи.

Судом встановлено, що будівництво вказаного спірного будинку здійснювалося сторонами під час перебування у шлюбі. При цьому, відповідачем не спростовано, що будівництво велося за спільні кошти подружжя, доказів про те, що недобудований будинок знаходився на земельні ділянці на день укладення договору дарування земельної ділянки надано не було. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було.

Відповідач заперечує поширення на житловий будинок презумпції права спільної сумісної власності подружжя, проте з таким твердженням погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі, коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, - з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

У постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц, від 27 березня 2024 року у справі № 509/2196/15-ц викладено правові висновки, відповідно до яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва, суд може визнати права за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Аналізуючи наведені норми матеріального права можна зробити висновок, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу та довести його будівництво до завершення.

Введення будинку в експлуатацію після розірвання шлюбу не може бути підставою для позбавлення позивача права на частку у спільній сумісній власності на нього.

Водночас статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 та від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23).

21.09.2022 року за відповідачем зареєстровано право власності на спірний будинок, будівельний паспорт на житловий будинок та інша будівельна документація складалася у 2017 році, тобто в період шлюбу сторін у справі, тому суд дійшов висновку, що будинок є спільним майном подружжя, і підлягає поділу в рівних частках.

Що стосується вимоги про визнання цього будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку, що ця вимога не є ефективним способом захисту прав позивача для мети поділу спільного сумісного майна подружжя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та зміна правовідношення (пункти 1 і 6 частини другої статті 16 ЦК України).

Метою позивача є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому позовна вимога про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є ефективним способом захисту права позивача на такий поділ. З огляду на це у задоволенні вимоги про визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя слід відмовити.

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою.

У разі заявлення вимоги про визнання права власності на майно у рівних частках у порядку поділу спільної сумісної власності суд визнає за кожним співвласником право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт, а не ділить останній.

Що стосується строку позовної давності на який посилається представник відповідача, то слід зазначити наступне питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.2,3 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Про порушення своїх прав позивач дізнався весною 2023 року, тому ним не пропущено загальний строк позовної давності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

З огляду на наведене вище, позов підлягає до часткового задоволення.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, що полягають у сплаті останнім судового збору 7549,46 грн. (7012,66 грн. + 536,80 грн.)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 (зареєстрована: АДРЕСА_3 , фактично проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 82,9 кв.м., житловою площею 56,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: ганок а (2,3 кв.м.), погріб Пг/А-1 (6,5 кв.м.), господарська будівля б (93,8 кв.м.), вбиральня В, огорожа №1, ворота з хвірткою №2 за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:006:0021, площею 0,1000 га цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 7549 (сім тисяч п`ятсот сорок дев`ять) грн. 46 копійок понесених судових витрат

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складене 16 грудня 2024 року.

Суддя: