Провадження № 2/161/4620/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 грудня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Новак Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору дарування квартири від 29.10.2019 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подарували ОСОБА_1 13/15 часток квартири за адресою АДРЕСА_1 .

За ОСОБА_1 зареєстровано у формі приватної спільної часткової власності 13/15 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

За ОСОБА_2 зареєстровано у формі приватної спільної часткової власності 2/15 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорта, квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, складається із трьох кімнат загальною площею 64,0 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната 16,8 кв.м., 2-а кімната 10,5 кв.м., 3-я кімната 11,4 кв.м., кухні 8,6 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м., коридору 11,4 кв.м., квартира обладнана лоджією 1,4 кв.м.

Розподіл в натурі спірної квартири в частках 2/15 та 13/15 частин з метою обладнання окремих ізольованих квартир неможливий.

В спірній квартирі проживає лише відповідач, доступу до неї не надає.

Позивач не може потрапити до власної квартири, ОСОБА_2 не надає йому ключі та не впускає до житла.

З огляду на зазначене вище, позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою номер АДРЕСА_2 шляхом вселення, зобов`язавши ОСОБА_2 надати ключі ОСОБА_1 від квартири номер АДРЕСА_2 і забезпечити йому вільний цілодобовий безперешкодний доступ до зазначеного житлового приміщення, визначити порядок користування співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартирою номер АДРЕСА_2 , загальною площею 64,0 кв.м., наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 кімнати площею 16,8 кв.м., 11,4 кв.м. з лоджію 1,4 кв.м., виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 10,5 кв.м., залишити у загальному користуванні сторін кухню 8,6 кв.м., вбиральню 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., коридор 11,4 кв.м та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2422, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 20.09.2024 ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 11.11.2024 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала повністю з підстав наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 29.10.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В., зареєстрованого в реєстрі за №2785, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подарували ОСОБА_1 13/15 часток квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №186716736 від 29.10.2019 року, за ОСОБА_1 зареєстровано у формі приватної спільної часткової власності 13/15 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №186711093 від 29.10.2019 року, за ОСОБА_2 зареєстровано у формі приватної спільної часткової власності 2/15 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-16).

Відповідно до технічного паспорта, квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, складається із трьох кімнат загальною площею 64,0 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната 16,8 кв.м., 2-а кімната 10,5 кв.м., 3-я кімната 11,4 кв.м., кухні 8,6 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м., коридору 11,4 кв.м., квартира обладнана лоджією 1,4 кв.м (а.с.12-14).

В спірній квартирі проживає відповідач, який чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні правом власності, що підтверджується заявою до Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області від 03.09.2024 року та відповіддю заступника начальника управління поліції з превентивної діяльності І. Гусарука №19392-2024 від 11.09.2024 року (а.с.17-18).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об?єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім?ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

На підставі статті 391 Цивільного кодексу України, яка закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, я маю право звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним мені нерухомим майном з боку Відповідача.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Суд враховує, що право власності є непорушним, відповідач, як власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Разом з цим, зазначені гарантії права власності, які закріплені Конституцією України та цивільним законодавством України, передбачають обов`язок власника майна, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, в тому числі, виконання вимог статті 109 ЖК України та частини 1 статті 40 Закону України " Про Іпотеку".

Відповідно до статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що порушення цивільного права позивача підлягає судовому захисту у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону, а саме шляхом зобов`язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні позивачем квартирою шляхом його вселення, зобов`язавши відповідача надати йому ключі від квартири і забезпечити вільний цілодобовий безперешкодний доступ до квартири АДРЕСА_2 .

Щодо позовної вимоги про визначення порядку користування співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартирою, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.ст. 319,322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно ч.1 ст.355 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно дост.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном відповідної матеріальної компенсації.

У позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо встановлення порядку користування спірною квартирою.

Сторони мають право на користування квартирою відповідно до своїх часток, однак у них виникли спірні відносини щодо користування квартирою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спірна квартира не може бути поділена в натурі, оскільки неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, конфліктні відносини між співвласниками перешкоджають їм домовитися про порядок користування квартирою, а питання про одержання грошової компенсації вартості часток сторони не ставлять.

За таких обставин вирішити існуючий спір можливо лише шляхом встановлення конкретного порядку користування квартирою.

В даному випадку спірні правовідносини сторін не стосуються розподілу майна та припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а тому суд вважає, що надання в користування сторонам спору кімнат, адекватних розміру їх часток у праві власності на спільне майно, не порушить їх право власності. При цьому з аналізу наявної судової практики вбачається, що в подібних спорах допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року по справі № 569/15733/17-ц, від 20 лютого 2019 року по справі № 214/239/17-ц, від 13 грудня 2019 року по справі №756/3340/18, від 07 квітня 2021 року по справі №754/12663/16.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

При встановленні порядку користування майном кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина майна з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Разом з тим виділені в користування приміщення можуть не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13-ц (провадження № 61-18125св18).

Судом встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності належить 13/15 часток (55,47 кв.м), а відповідачу 2/15 часток квартири (8,53 кв.м) квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,0 кв.м.

Позивач запропонував встановити порядок користування спірною квартирою наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 кімнати площею 16,8 кв.м., 11,4 кв.м. з лоджю 1,4 кв.м. (всього 29,6 кв.м), виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 10,5 кв.м., залишити у загальному користуванні сторін кухню 8,6 кв.м., вбиральню 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., коридор 11,4 кв.м.

Судом встановлено, що площа кімнати (10,5 кв.м), яку просить виділити позивач відповідачу буде більшою відповідно до того розміру, яка припадає на його частку у праві власності, а тому його права не будуть порушені.

Враховуючи баланс інтересів співвласників спірної квартири, суд вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, оскільки іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам та інтересам співвласників у праві власності не запропоновано сторонами у справі.

Суд вважає, що саме такий варіант порядку користування квартирою найбільш буде враховувати інтереси усіх співвласників квартири, які мають право користуватись житлом.

Відповідно до статті 19, частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між споживачами та виконавцями у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Розподіл особового рахунку можливий лише за умови укладення з кожним із споживачів окремих договорів про надання послуг.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно із частинами 1,3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

У ч. 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено лише ордерна надання правничої допомоги адвокатом Крачук Л.Л.

Відповідно, положення, визначені ч. 2 ст. 137 ЦПК України стороною позивача не дотримані, враховуючи наведене, суд не може визначити й співмірність розміру витрат на оплату послуг із визначеними у ч.4 ст.137 ЦПК України критеріями.

Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість судових витрат, понесених стороною позивача на професійну правничу допомогу, тому відмовляє у їх стягненні в повному обсязі.

При зверненні до суду із даним позовом позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 гривень, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 247, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням - задовольнити.

Зобов`язати усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою номер АДРЕСА_2 шляхом вселення, зобов`язавши ОСОБА_2 надати ключі ОСОБА_1 від квартири номер АДРЕСА_2 і забезпечити йому вільний цілодобовий безперешкодний доступ до зазначеного житлового приміщення.

Визначити порядок користування співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартирою номер АДРЕСА_2 , загальною площею 64,0 кв.м., наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 кімнати площею 16,8 кв.м., 11,4 кв.м. з лоджію 1,4 кв.м., виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 10,5 кв.м., залишити у загальному користуванні сторін кухню 8,6 кв.м., вбиральню 1,1 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., коридор 11,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2422, 40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк