ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2012року,

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 04 вересня 2012року Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» (далі ПАТ АКБ «Індустріалбанк», Банк) виклало вимогу про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості, що утворилася станом на 31 серпня 2012року в розмірі 176896,68грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 19 444,44грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 8 193,32грн; заборгованості по комісії 12 600,00грн; пені 136 658,92грн. Існування такої заборгованості Банк пов`язував із неналежним виконанням з боку позичальника зобов`язань взятих на підставі кредитного договору № КRСК/0411/334/07 від 30 травня 2007року.

Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2012року позовні вимоги ПАТ АКБ «Індустріалбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором № КRСК/0411/334/07 від 30 травня 2007року в розмірі 176 896,68грн та судовий збір в розмірі 1 768,97грн, а всього 178 665,65грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2 відмовлено.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022року, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан.

Законом України № 2217-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» від 21 квітня 2022року внесені зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», вказані зміни набули чинності 07 травня 2022року.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», редакція якої діє з 07 травня 2022року, визначено, що у разі неможливості здійснення правосуддя судами, розташованими на тимчасово окупованих територіях, територіальна підсудність судових справ, що розглядаються у таких судах, визначається в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», змінено територіальну підсудність судових справ Луганського апеляційного суду та Лисичанського міського суду Луганської області. Визначено, що справи цих судів підсудні Дніпровському апеляційному суду та Петропавлівському районному суду Дніпропетровської області відповідно.

Не погодившись із вказаним заочним рішенням суду від 08 листопада 2012року, відповідач ОСОБА_1 14 квітня 2023року подав через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області апеляційну скаргу.

28 квітня 2023року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області супровідним листом № 3484/23-Вих матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2012року були направлені до Дніпровського апеляційного суду.

У вказаному супровідному листі повідомлено про те, що станом на 28 квітня 2023року у провадження Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області справи Лисичанського міського суду Луганської області не передані.

Цивільна справа № 1214/6445/2012 за позовом ПАТ АКБ «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області до Дніпровського апеляційного суду не передавалася.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 травня 2023року матеріали у справі № 1214/6445/2012 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2012року у цивільній справі за позовом ПАТ АКБ «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості направлено за встановленою підсудністю до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження у строк 2 місяці.

Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2024року відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі № 1214/6445/2012 (провадження № 2/1214/1728/2021) за позовом ПАТ АКБ «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в частині відновлених документів з Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи Лисичанського міського суду Луганської області та Єдиного державного реєстру судових рішень в кількості шість аркушів: дві реєстраційні картки вхідних документів Лисичанського міського суду Дніпропетровської області № 9934/12-Вих від 04 вересня 2012року та № 13114/12-Вих від 22 листопада 2012року у справі № 1214/6445/2012 на одному аркуші; заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області у справі № 1214/6445/2012 (провадження № 2/1214/1728/2012) від 08 листопада 2012року на двох аркушах; ухвала Дніпровського апеляційного суду у справі № 1214/6445/2012 (провадження № 22-ц/803/5995/23) від 25 травня 2023року на двох аркушах; ухвала Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024року на одному аркуші.

17 квітня 2024року із Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області до Дніпровського апеляційного суду надійшли частково відновлені матеріали цивільної справи № 1214/6445/2012 для розгляду апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2012року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що кредитний договір він з позивачем не укладав і кредитних коштів не отримував. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про отримання ним кредиту в розмірі 20 000,00грн, зокрема, видатковий касовий ордер або чек на отримання готівки. Крім того, справа не містить обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за кредитним договором. Також посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2007року між позивачем ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № КRСК/0411/334/07, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 20 000,00грн на споживчі цілі, зі сплатою 9 % річних за користування кредитом, а позичальник зобов`язався повернути вказаний кредит в строк до 25 травня 2010року.

Внаслідок неналежного виконання кредитних зобов`язань у позичальника ОСОБА_1 станом на 31 серпня 2012року утворилася заборгованість в розмірі 176896,68грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 19 444,44грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 8 193,32грн; заборгованості по комісії 12 600,00грн; пені 136 658,92грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник, будучи обізнаним з умовами кредитування, свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом та комісії на користь позивача.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про те, що надання згоди одним із подружжя на отримання кредитних коштів другим з подружжя не породжує у нього прав та обов`язків за таким кредитним договором, а тому в цій частині позовних вимог суд відмовив.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте в частині стягнення пені рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Встановивши зазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між позивачем ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум кредитору у вигляді тіла кредиту або відсотків матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що кредитний договір він з позивачем не укладав і кредитних коштів він не отримував, в матеріалах справи відсутні докази про отримання ним кредиту в розмірі 20 000,00грн, зокрема, видатковий касовий ордер або чек на отримання готівки, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні.

Апеляційним судом встановлено та це вбачається з наданих позивачем доказів, що 30 травня 2007рок між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № КRСК/0411/334/07.

Для оформлення та видачі кредиту позичальником було заповнено та підписано заяву-анкету на отримання кредиту з додатками, підписано повідомлення про умови кредитування та власноручно підписано кредитний договір.

Крім того, Банку було надано копію паспорту та картки фізичної особи-платника податків дружини позичальника ОСОБА_2

24 травня 2007року відповідачем ОСОБА_2 підписано та надано Банку заяву про згоду чоловіка/дружини на отримання кредиту, відповідно до якої ОСОБА_2 надає згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на отримання кредиту в сумі 20 000,00грн на строк 36 місяців.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору Банк надав Позичальнику у користування кредитні кошти (далі кредит) в розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень у порядку, передбаченому п.3.1 цього Договору, строком з 30 травня 2007 року по 25 травня 2010 року включно, на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 9 (дев`ять) відсотків річних, якщо інше не передбачено особливими умовами цього Договору.

Як передбачено пунктом 3.1 кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальнику у користування грошові кошти в сумі, на строки та цілі, визначені цим Договором, шляхом перерахування коштів, зазначених в письмовій заявці Позичальника, на його поточний рахунок.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором щодо надання кредиту виконав та 30 травня 2007року відповідачем ОСОБА_1 отримано кредит в розмірі 20 000,00грн, що підтверджується виписками по рахункам.

Відповідно до пункту 4.2 кредитного договору позичальник зобов`язується остаточне погашення кредиту та нарахованих відсотків здійснити строком не пізніше 25 травня 2010року, якщо інше не передбачено особливими умовами цього Договору.

Позичальник зобов`язується, починаючи з «01» червня 2007року, погашати кредит у рівних частках у сумі не менш ніж 555,56грн та сплачувати нараховані відсотки за користування кредитом щомісяця, не пізніше 25 числа кожного місяця, а при повному погашенні кредиту одночасно з погашенням кредиту (пункт 4.3 кредитного договору).

Згідно з пунктами 4.4, 4.13 кредитного договору позичальник також зобов`язується: протягом 3 (трьох) днів після підписання цього Договору сплатити Банку комісію за оформлення кредиту у розмірі 1 % (одного відсотка) від суми наданого кредиту; починаючи з «01» червня 2007року сплачувати Банку нараховану комісію за управління кредитом, отриманого на споживчі цілі, у розмірі 1% (одного відсотка) від суми наданого кредиту щомісячно, до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним. Комісія сплачується за перший місяць користування кредитом, але не сплачується за останній.

Згідно статті 525, частини першої статті 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно зі статями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідач ОСОБА_1 перестав належним чином виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість по кредиту та процентами за користування кредитом.

Позивачем з метою врегулювання питання щодо погашення заборгованості за кредитним договором 01 серпня 2008року вих. № 1353, 16 квітня 2009року вих. № 552 та 10 червня 2009року вих. № 1085 надсилались відповідачу ОСОБА_1 письмові вимоги/попередження про наявність заборгованості за кредитним договором та необхідність її погашення. Однак, заборгованість погашено не було.

Вказані письмові вимоги/попередження надсилались за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , та були ним отримані особисто, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення.

Вказані обставини свідчать про обізнаність позичальника про наявність заборгованості за кредитним договором ще з 2008 року, що спростовує його твердження про те, що Банк не звертався до нього з вимогами про необхідність погашення заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено на підставі належних та допустимих доказів наявність беззаперечної заборгованості за спірним кредитним договором.

Однак, такі доводи не є обґрунтованим та зводяться до переоцінки доказів з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

Так, на підтвердження наявності заборгованості та її розміру Банком було надано апеляційному суду виписку з особового рахунку (по картці) за період з 30 травня 2007року по 25 листопада 2024року.

Як вбачається з наданої виписки, відповідачем ОСОБА_1 здійснювалось часткове погашення заборгованості за кредитним договором, зокрема, 05 червня 2007року ОСОБА_1 було здійснено погашення заборгованості в сумі 555,56грн та 31 серпня 2012року в сумі 1 111,12грн, що свідчить про факт укладення між Банком та позичальником кредитного договору, часткове виконання позичальником своїх зобов`язань за вказаним договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020року у справі № 760/7792/14-ц.

Судом встановлено, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір станом на 31 серпня 2012року підтверджується випискою по кредитному договору і такий доказ був досліджений судом апеляційної інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на спростування розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.

Вказане свідчить про те, що судом апеляційної інстанції було належним чином перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинним документом випискою по кредитному договору.

Таким чином, надана Банком виписка по кредитному договору є належним та допустимим доказом в розумінні статей 77, 78 ЦПК України.

Встановлено, відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами. Відповідач ОСОБА_1 не надав суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед ПАТ АКБ «Індустріалбанк», не довів відсутність заборгованості. Також ОСОБА_1 клопотання про призначення судової економічної експертизи, яка могла б підтвердити або спростувати обставини наявності кредитної заборгованості, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Натомість наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт видачі та отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів, про що свідчать підпис у заяві-анкеті на отримання кредиту, згоди дружини ОСОБА_2 на отримання кредиту, повідомленні позичальника про умови кредитування, а також у кредитному договорі, в якому погоджено між сторонами всі істотні умови, порядок отримання та погашення заборгованості, наслідки невиконання зобов`язань за договором, а розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку підтверджується факт користування кредитними коштами та вчинення відповідачем дій щодо часткового погашення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема випискою з особового рахунку, яка була перевірена апеляційним судом та визнає його належним та допустимим доказом у справі.

Відповідач, в свою чергу, у відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду належних доказів у спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів, не заявляв відповідні клопотання.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтерес.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз викладених вище норм вказує, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли Банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а тому перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що умовами укладеного між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору № КRСК/0411/334/07 від 30 травня 2007року визначено, що позичальник зобов`язався повернути кредит в строк до 25 травня 2010року. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості за тілом кредиту ОСОБА_1 було здійснено 31 серпня 2012 року в розмірі 1 111,12грн, що підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку, а з позовом до суду Банк звернувся 04 вересня 2012року (згідно картки вхідних документів з Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи), тобто в межах строку позовної давності, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо стягнення пені в розмірі 136 658,92грн.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків здебільшого довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законом можуть встановлюватись правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є норми про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Норма частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Суд першої інстанції не врахував, що частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, надає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, суд апеляційної інстанції враховує, що вимога про нарахування та сплату пені, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач (136 658,92грн), значно перевищує розмір основної заборгованості (19 444,44грн), а позивач не навів жодних розрахунків того, в якому розмірі йому завдано збитків неповерненням кредитних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин норми частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 136 658,92грн до 19 444,44грн.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку, що заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2012року підлягає зміні в частині стягнення розміру пені та загальної суми заборгованості з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованості за кредитним договором № КRСК/0411/334/07 від 30 травня 2007року станом на 31 серпня 2012року в розмірі 59 682,20грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 19 444,44грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 8 193,32грн; заборгованості по комісії 12 600,00грн; пені 19 444,44грн.

Щодо розподілу судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на висновки апеляційного суду щодо суті апеляційної скарги, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з відповідача на користь позивача, підлягає зміні, а цей розмір зменшенню з 1 768,97грн до 596,82грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 листопада 2012року змінити в частині стягнення розміру пені та загальної суми заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором № КRСК/0411/334/07 від 30 травня 2007року станом на 31 серпня 2012року в розмірі 59 682,20грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 19 444,44грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 8 193,32грн; заборгованості по комісії 12 600,00грн; пені 19 444,44грн, а також судовий збір в розмірі 596,82грн, а всього 60 279,02грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2024року.

Судді: