Справа № 523/9292/24
Провадження №2/523/4346/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"27" листопада 2024 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого - судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.,

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

заступника керівника Суворовської окружної прокуратури м. Одеси (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, буд. 89) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеса, площа Думська, 1) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про припинення володіння правом приватної власності, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва,

в судовому засіданні приймав участь представник позивача прокурор Лялін І. І.

Установив

31 травня 2024 року Суворовська окружна прокуратура міста Одеси звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 щодо припинення володіння, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що нежила будівля кафе-бару, що складається з однієї нежилої будівлі, загальною площею 133,3 кв. м, розташована в м. Одесі, в Гідропарку «Лузанівка», належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 01.10.2003 (номер бланка НОМЕР_1 ), виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 598р від 27.05.2003.

Зазначена земельна ділянка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси, а отже, лише Одеська міська рада має право розпоряджатися нею.

Згідно листа Департаменту земельних ресурсів Одеською міською радою № 01-19/362 від 13.03.2023, рішення стосовно передачі ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 у власність або користування, Одеською міською радою не приймалось.

Таким чином, враховуючи, що спірна будівля збудована на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, тобто на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об`єкт є самочинним будівництвом.

З урахуванням викладеного, та у зв`язку з тим, що будівля кафе-бару є самочинною, свідоцтво про право власності від 01.10.2003 видано всупереч вимог законодавства та є незаконним.

У подальшому, 19.12.2005 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г., продала ОСОБА_3 вищевказаний об`єкт нерухомості.

В свою чергу, 24.04.2012 ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., продала ОСОБА_4 1/2 вищевказаного об`єкту нерухомості.

КП «ОМБТІ та РОН» 30.07.2012 виготовлено технічний паспорт на нежилу будівлю кафе-бару, загальна площа 133.3 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, Лузанівський парк, власник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Далі, 14.08.2012 ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., продала ОСОБА_4 1/2 вищевказаного об`єкту нерухомості.

У подальшому, 09.05.2017 ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. (НМО 506107, НМО 506108), продала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , по 1/2 частині вищевказаного об`єкту нерухомості.

Надалі, 18.05.2020 реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. прийнято рішення про реєстрацію змін, опис змін: загальна площа (кв. м): 133.3 змінено на загальна площа (кв. м): 518.6. Підставою для внесення змін стали: технічний паспорт від 17.03.2020, виданий ТОВ «АБТІ»; довідка № 16230220 від 17.03.2020, видана ТОВ «АБТІ».

При цьому, право власності на земельну ділянку під приміщенням кафе-бару не зареєстровано, будь-які дозвільні документи, щодо збільшення площі приміщення кафе-бару не отримувались.

Моніторингом веб-порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не отримувались будь-які дозвільні документи щодо збільшення площі приміщення кафе-бару.

Отже, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 самочинно, без дозвільних документів та у порушення обмежень стосовно використання земельної ділянки, проведено реконструкцію нежитлової будівлі, за результатами якої її площа збільшилась на 385,3 кв. м.

Враховуючи зазначене, вищевказана реєстрація змін розділу стосовно збільшення площі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 є незаконною.

Враховуючи, що збільшилась загальна площа будівлі за адресою: АДРЕСА_2 з 133,3 кв. м до 518,6 кв. м, тобто змінились геометричні розміри приміщення, вказане збільшення площі є реконструкцією.

Отже, як вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація зміни загальної площі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , відбулась за відсутності документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту.

Таким чином, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з метою узаконення самочинної прибудови загальною площею 385,3 кв. м, шляхом реєстрації права власності на спірний об`єкт, звернулись до реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С., який, в свою чергу, не перевіривши документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав, здійснив реєстрацію таких змін.

Враховуючи вищевикладене, рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. від 18.05.2020, індексний номер рішення: 52273556, яким прийнято рішення про реєстрацію змін, опис змін: Загальна площа (кв.м.): 133.3 кв.м. змінено на Загальна площа (кв.м.): 518.6 кв.м є незаконним.

У подальшому, протоколом № 1 установчих зборів засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРАСЬ» від 23.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вирішили створити ТОВ «КАРАСЬ». Сформовано статутний капітал для забезпечення діяльності Товариства шляхом передачі належного Учасникам нерухомого майна.

Відповідно до протоколу ОСОБА_5 передає належне йому нерухоме майно як вклад до статутного капіталу, а саме: 1/2 частку нежилої будівлі кафе-бару, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 518, 6 кв. м.

ОСОБА_6 передає належне йому нерухоме майно як вклад до статутного капіталу, а саме:1/2 частку нежилої будівлі кафе-бару, що розташована за адресою : АДРЕСА_2 , загальною площею 518, б кв. м.

На підставі акта приймання-передачі майна до статутного капіталу від 26.05.2020, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передали у власність ТОВ «КАРАСЬ» нежитлову будівлю кафе-бару, площею 518.6 кв. м, що розташована в місті Одесі, Лузанівський парк, реєстраційний номер: 1101.

Далі, 27.05.2020 державним реєстратором Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області Новаком С.С., номер запису про право власності/довірчої власності: 36704199 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «КАРАСЬ» нежилої будівлі кафе-бару, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 518,6 кв. м.

Враховуючи, що державна реєстрація зміни площі будівлі з 133,3 кв.м до 518,6 кв.м відбулась за відсутності документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також на підставі технічного паспорту від 17.03.2020, виданого ТОВ «АБТІ», акту приймання-передачі нерухомого майна від 26.05.2020 (без номеру), укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ТОВ «КАРАСЬ», довідки від 17.03.2020 № 16230220, виданої ТОВ «АБТІ», тобто в порушення ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», усі подальші (похідні) цивільно-правові угоди щодо такого майна, є недійсними.

У подальшому, ТОВ «КАРАСЬ» на підставі договору купівлі-продажу № 1211 від 15.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О., продало ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , нежилу будівлю кафе-бару, загальною площею 518,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, право власності на вищевказане приміщення на теперішній час належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Оскільки первинна та усі подальші перереєстрації є незаконними, тому акт приймання-передачі майна до статутного капіталу від 26.05.2020 щодо передачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у власність ТОВ «КАРАСЬ» нежитлової будівлі кафе-бару, площею 518.6 кв. м, є недійсним, у зв`язку з чим, договір купівлі-продажу від 15.12.2021 між ТОВ «КАРАСЬ» та ОСОБА_1 також є недійсним.

Зазначене вище свідчить про порушення інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, яка є власником земельної ділянки, на якій спірний об`єкт розташовано.

Враховуючи викладене в позовній заяві, прокурором подано до суду негаторний позов, так як територіальна громада міста Одеси незаконно позбавлена правом володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває у останніх в комунальній власності.

05 червня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі за нормами загального позовного провадження. (а.с. 105).

Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження. Призначено судовий розгляд по суті позову заступника керівника Суворовської окружної прокуратури м. Одеси (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, буд. 89) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеса, площа Думська, 1) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про припинення володіння правом приватної власності, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва. (а.с. 114).

Представник позивача прокурор Лялін І. І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, заперечень щодо проголошення заочного рішення не висловлював.

Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином за встановленою адресою реєстрації, причин неявки суду не сповістив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 107, 115, 116).

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення.

З`ясував обставини справи, вислухав представника позивача, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного.

Судом встановлено, що нежила будівля кафе-бару, що складається з однієї нежилої будівлі, загальною площею 133,3 кв. м, розташована в м. Одесі, в Гідропарку «Лузанівка», належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 01.10.2003 (номер бланка НОМЕР_1 ), виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 598р від 27.05.2003.

Зазначена земельна ділянка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси, а отже, лише Одеська міська рада має право розпоряджатися нею.

Згідно листа Департаменту земельних ресурсів Одеською міською радою № 01-19/362 від 13.03.2023, рішення стосовно передачі ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 у власність або користування, Одеською міською радою не приймалось.

Таким чином, враховуючи, що спірна будівля збудована на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси, тобто на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вказаний об`єкт є самочинним будівництвом.

З урахуванням викладеного, та у зв`язку з тим, що будівля кафе-бару є самочинною, свідоцтво про право власності від 01.10.2003 видано всупереч вимог законодавства та є незаконним.

У подальшому, 19.12.2005 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г., продала ОСОБА_3 вищевказаний об`єкт нерухомості.

В свою чергу, 24.04.2012 ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., продала ОСОБА_4 1/2 вищевказаного об`єкту нерухомості.

КП «ОМБТІ та РОН» 30.07.2012 виготовлено технічний паспорт на нежилу будівлю кафе-бару, загальна площа 133.3 кв.м., що розташована за адресою: м. Одеса, Лузанівський парк, власник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Далі, 14.08.2012 ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., продала ОСОБА_4 1/2 вищевказаного об`єкту нерухомості.

У подальшому, 09.05.2017 ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. (НМО 506107, НМО 506108), продала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , по 1/2 частині вищевказаного об`єкту нерухомості.

Надалі, 18.05.2020 реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С. прийнято рішення про реєстрацію змін, опис змін: загальна площа (кв. м): 133.3 змінено на загальна площа (кв. м): 518.6. Підставою для внесення змін стали: технічний паспорт від 17.03.2020, виданий ТОВ «АБТІ»; довідка № 16230220 від 17.03.2020, видана ТОВ «АБТІ».

При цьому, право власності на земельну ділянку під приміщенням кафе- бару не зареєстровано, будь-які дозвільні документи, щодо збільшення площі приміщення кафе-бару не отримувались.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не отримувались будь-які дозвільні документи щодо збільшення площі приміщення кафе-бару.

Отже, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 самочинно, без дозвільних документів та у порушення обмежень стосовно використання земельної ділянки, проведено реконструкцію нежитлової будівлі, за результатами якої її площа збільшилась на 385,3 кв. м.

Враховуючи зазначене, вищевказана реєстрація змін розділу стосовно збільшення площі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 є незаконною.

Враховуючи, що збільшилась загальна площа будівлі за адресою: АДРЕСА_2 з 133,3 кв. м до 518,6 кв. м, тобто змінились геометричні розміри приміщення, вказане збільшення площі є реконструкцією.

Отже, як вбачається із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація зміни загальної площі будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , відбулась за відсутності документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту.

Таким чином, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з метою узаконення самочинної прибудови загальною площею 385,3 кв. м, шляхом реєстрації права власності на спірний об`єкт, звернулись до реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С., який, в свою чергу, не перевіривши документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав, здійснив реєстрацію таких змін.

Враховуючи вищевикладене, рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. від 18.05.2020, індексний номер рішення: 52273556, яким прийнято рішення про реєстрацію змін, опис змін: Загальна площа (кв.м.): 133.3 кв.м. змінено на Загальна площа (кв.м.): 518.6 кв.м є незаконним.

У подальшому, протоколом № 1 установчих зборів засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРАСЬ» від 23.05.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вирішили створити ТОВ «КАРАСЬ». Сформовано статутний капітал для забезпечення діяльності Товариства шляхом передачі належного Учасникам нерухомого майна.

Відповідно до протоколу ОСОБА_5 передає належне йому нерухоме майно як вклад до статутного капіталу, а саме: 1/2 частку нежилої будівлі кафе-бару, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 518, 6 кв. м.

ОСОБА_6 передає належне йому нерухоме майно як вклад до статутного капіталу, а саме: 1/2 частку нежилої будівлі кафе-бару, що розташована за адресою : АДРЕСА_2 , загальною площею 518, 6 кв. м.

На підставі акта приймання-передачі майна до статутного капіталу від 26.05.2020, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передали у власність ТОВ «КАРАСЬ» нежитлову будівлю кафе-бару, плошею 518.6 кв. м, що розташована в місті Одесі, Лузанівський парк, реєстраційний номер: 1101.

Далі, 27.05.2020 державним реєстратором Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області Новаком С.С., номер запису про право власності/довірчої власності: 36704199 прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «КАРАСЬ» нежилої будівлі кафе-бару, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 518,6 кв. м.

Враховуючи, що державна реєстрація зміни площі будівлі з 133,3 кв. м до 518,6 кв. м відбулась за відсутності документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також на підставі технічного паспорту від 17.03.2020, виданого ТОВ «АБТІ», акту приймання-передачі нерухомого майна від 26.05.2020 (без номеру), укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ТОВ «КАРАСЬ», довідки від 17.03.2020 № 16230220, виданої ТОВ «АБТІ», тобто в порушення ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», усі подальші (похідні) цивільно-правові угоди щодо такого майна, є недійсними.

У подальшому, ТОВ «КАРАСЬ» на підставі договору купівлі-продажу № 1211 від 15.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О., продало ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 , нежилу будівлю кафе-бару, загальною площею 518,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, право власності на вищевказане приміщення на теперішній час належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 13 Конституції України визначено, що від імені Українського народу права власника землі здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ч. З ст. 1 ЗК України, використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;

в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною восьмою даної статті передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Абзацем 3 ст. 41 Конституції України встановлено, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Згідно із ч. ч. 1-2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 5 ст. 116 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, згідно із положеннями чинного законодавства, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, 11 а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Необхідно звернути увагу, що новостворене нерухоме майно було збудоване з порушенням норм чинного законодавства, оскільки використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними вважається самовільно зайнятою земельною ділянкою, відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:

1. Він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;

2. Об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3. Об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак, свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові у справі № 6-1328цс15 від 02.12.2015, а також Верховним Судом у постановах у справі № 308/5988/17-ц від 18.02.2019, у справі № 202/3520/16-ц від 20.03.2019.

Відповідно до положень п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Належним дозволом є передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 7 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що виконання будівельних робіт без відповідного документу, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 466 від 13.04.2011, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 2 частини 2 даної статті встановлено, що виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Частиною 8 статті встановлено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, для проведення будівництва необхідно отримати відповідні дозвільні документи, підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості, та відповідно, вказати інформацію про такий документ у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом б частини 3 даної статті встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Крім того, у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 755/16890/17 від 19.01.2022 встановлено, що згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосуванням наслідків, у тому числі і звільнення ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України).

З урахуванням змісту наведеної вище правової норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, вимоги про знесення самочинного збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Згідно правового висновку Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у справі № 822/2149/18 від 29.01.2020, в якому визначено, що у випадках самочинного будівництва, а саме: якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.

Крім того, Верховний Суд у своїй постанові по справі № 755/3782/17 від 01.07.2020 зазначив, що формулювання статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Згідно зі ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Отже, у зв`язку з тим, що нежитлове приміщення кафе-бару знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності з порушенням вимог земельного законодавства, позовні вимоги про усунення перешкод, шляхом звільнення земельної ділянки та знесення об`єкту самочинного будівництва є законними та обґрунтованими, адже власник земельної ділянки повинен безперешкодно користуватись своїм майном задля повного, ефективного та своєчасного захисту своїх порушених прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових іфав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однією із загальних засад державної реєстрації прав, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. З Закону, є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Частиною першою статті п`ятої Закону встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з ч. 2 даної статті, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 по справі № 910/10987/18 дійшов висновку, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Згідно з абз. 1 п. 6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції, що діяла на момент проведення державної реєстрації), державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою, відповідно до абз. 1 п. 9 Порядку, заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Пунктом дванадцятим Порядку передбачено, що розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Доступ до відомостей Єдиного реєстру документів забезпечується за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав шляхом пошуку та отримання державним реєстратором в режимі реального часу відомостей про документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним реєстром документів здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Мін`юстом разом з Мінрегіоном.

Державний реєстратор у разі наявності у нього паперових носіїв інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації) використовує також відомості, які містяться на відповідних носіях інформації.

Згідно з п. 41 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються, крім іншого:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10.01.2024 у справі № 489/742/20, знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

З огляду на викладене, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки (пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16 (провадженням 12-143гс18)).

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю.

Оскільки Одеською міською радою не приймалось рішення щодо надання у власність/користування відповідачу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , а отже були відсутні правові підстави для проведення будівельних робіт та реєстрації права власності на самочинно збудований спірний об`єкт нерухомого майна.

Варто зазначити, що у ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» врегульовано наслідки скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а саме припинення відповідних прав чи обтяжень.

При цьому, згідно із постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.06.2023 у справі № 916/959/22, стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту. Ці висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 316/2082/19. Тому посилання у статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав не є встановленням приватно-правових способів захисту прав.

Водночас, законами України не передбачено способу захисту для випадків, коли за особою зареєстроване право власності чи інше речове право, яке не може бути зареєстроване за жодною особою. Тобто у законах наявна прогалина, яка має бути заповнена за аналогією закону чи права (стаття 8 ЦК України).

Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово формулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 48).

Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №488/2807/17 (пункт 100)).

Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту. Також не відповідає належному способу захисту вимога про припинення права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна, оскільки право власності останнього не виникало взагалі, відповідно до частини другої статті 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).

Відповідно до правової природи реєстрації прав на нерухоме майно як способу володіння ним та беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (аналогія права), колегія дійшла такого висновку: якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки, інший правоволоділець) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний об`єкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт.

Таким чином, для ефективного захисту прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, належною вимогою, окрім усунення перешкод у здійсненні Одеською міською радою як власником права користування та розпоряджання земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом звільнення земельної ділянки та знесення об`єкту самочинного будівництва, є вимога про припинення володіння відповідача - ОСОБА_1 правом приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до п. 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Згідно з ч. 3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 18, 76-81, 89, 131, 141, 211, 223, 258, 263-265, 280, 354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги заступника керівника Суворовської окружної прокуратури м. Одеси (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, буд. 89) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеса, площа Думська, 1) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про припинення володіння правом приватної власності, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва задовольнити.

Припинити володіння ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) правом приватної власності на кафе-бар, загальною площею 518,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , з одночасним закриттям реєстраційного розділу об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером: 101.

Зобов`язати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою за адресою: м. Одеса, Лузанівський парк, б/н, шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва - кафе-бару, загальною площею 518,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 10736 гривень 00 копійок на розрахунковий рахунок Одеської обласної прокуратури за наступними реквізитами: отримувач коштів - Одеська обласна прокуратура (неприбуткова організація); адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 03528552; рахунок отримувача: UA0000564; банк отримувача: ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 грудня 2024 року.

Суддя