Справа № 341/561/19
Провадження № 22-ц/4808/1472/24
Головуючий у 1 інстанції ОСТРОВСЬКА Н. І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голуба Григорія Степановича на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

01 квітня 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення з останнього на свою користь заборгованості за договором позики. Позивач зазначав, що 12.10.2016 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, у відповідності до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, які мали бути повернуті до 03.01.2018 року. Даний факт підтверджується власноруч складеною відповідачем розпискою. Однак в строк позику відповідач не було повернув. Позивач направляв йому письмові повідомлення про необхідність виконання зобов`язань від 03.01.2018 та від 25.01.2019, які були залишені без реагування. Під час спілкування відповідач визнавав борг, однак не повернув його, посилаючись на різні обставини.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 12.10.2016, яка складається з 3000 доларів США основного боргу, 14516,67 гривень процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 12.10.2016 до 25.02.2019 та 103,07 доларів США 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань у період з 03.01.2018 до 25.02.2019, відшкодувати судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12 жовтня 2016 року: 1050,55 доларів США - основного боргу; 13704.44 грн. - процентів за користування грошовими коштами за період з 12.10.2016 по 03.01.2018; 77.73 доларів США - 3% річних за прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 04 січня 2018 року по 25 лютого 2019 року та судовий збір у розмірі 983,53 грн..

Не погоджуючись з таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Голуб Г.С. подав апеляційну скаргу, адже вважає оскаржене рішення протиправним, безпідставним та незаконним.

В апеляційній скарзі зазначає, що факту укладення договору позики 12.10.2016 року передували довгі дружні стосунки між сторонами, тому за проханням відповідача скаржник позичав йому в борг грошові кошти.

04.11.2015 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 1600 доларів США під 10% в місяць, оригіналом розписки позивач не володіє, але відповідач визнавав цей борг.

Потім ще 11.12.2015 року відповідач взяв у борг грошові кошти в сумі 3000 доларів США під 3 % в місяць, що було задокументовано розпискою від 11.12.2015 року, яка була викрадена у позивача.

Тому 03.10.2016 року було складено нову розписку, в якій вказана сума позики, яка фактично є сумою боргу, відсоток за користування не зазначений, оскільки був обговорений раніше. При цьому було вказано суму в гривнях, еквівалентну курсу валюти позики на той період. Фото цієї розписки є в матеріалах справи.

Після перемовин щодо повернення боргу була написана ще одна розписка 12.10.2016 року з вказаною сумою боргу, в якій також не зазначена відсоткова ставка за користування грошима.

Скаржник зазначив, що основний борг фактично дорівнював 4600 доларів США, а загальна сума боргу, з урахуванням відсотків, станом на 11.11.2016 року становила 6840 доларів США. З березня 2016 року оплати по погашенню позики зупинились, однак фактично відповідачем було повернуто особисто та через адвоката грошові кошти сумою 1949,45 доларів США. Згідно з актом звірки взаємних розрахунків від 18.05.2023, у період з 27.04.2018 до 18.05.2023, ОСОБА_2 сплатив на користь ОСОБА_1 на виконання боргових зобов?язань суму у розмірі 1949,45 доларів США. Проте, ці кошти поверталися в рахунок першого боргу, у рахунок заборгованих 1600 доларів США, а не боргу за розпискою від 12.10.2016 року.

З листування сторін від 03.10.2016 року, 07.11.2024 року вбачається, що відповідач визнавав факт існування боргу перед позивачем, це підтверджується знімком екрана переписки в соціальній мережі між ними, долученим до матеріалів справи.

Суд не врахував усі докази по справі, не встановив фактичні обставини, ухвалив безпідставне, необґрунтоване рішення.

Вказує, що оскільки позивач був впевнений в обґрунтованості позову та не очікував часткового задоволення його вимог, відшукує додаткові докази для суду.

Просить рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2024 року скасувати, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 про розгляду справи повідомлений належним чином, до суду не явився.

Представник позивача адвокат Голуб Г.С. надав суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою апеляційного суду від 11 листопада 2024 року справа призначена до судового розгляду в Івано-Франківському апеляційному суді на 26 листопада 2024 року о 10:00 год.

Сторони про дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

26 листопада 2024 року представник позивача адвокат Голуб Г.С. надіслав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

26 листопада 2024 року судове засідання відкладено на 11:30 год 10 грудня 2024 року. Сторони повідомлені належним чином.

10 грудня 2024 року представник позивача надав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Як визначено статтею 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

В постанові Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №910/12842/17 зазначено, що довід сторони про неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. Наведені стороною обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. В даній справі суд врахував, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи наявний відзив позивача на апеляційну скаргу, і участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, тому дійшов правильного висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті в судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів враховує, що до заяв про відкладення розгляду справи від 26.11.2024 року, 10.12.2024 року представник скаржника не долучив жодних доказів участі в інших судових засіданнях, не обгрунтував неможливість розгляду справи без участі представника позивача. Більш того, будучи обізнаним про призначення справи на іншу дату, і про участь в інших судових засіданнях вже 26.11.2024 року, заяву про відкладення розгляду справи подав саме в день судового засідання 10.12.2024 року.

З наведених вище норм процесуального закону можливо дійти до висновку, що суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи. Представник позивача у заявах про перенесення судового розгляду не навів причин для відкладення справи, поважність яких мав би оцінити суд апеляційної інстанції.

Тому колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заперечення відповідача ОСОБА_2 про апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 03.01.2018 року згідно з умовами, викладеними в розписці від 12.10.2016 року (т.1 а.с.6, 91).

Факт укладення договору позики сторонами не оспорюється.

Строки повернення наданої позики погоджено та зазначено сторонами в розписці від 12.10.2016 року. Також матеріали справи містять розрахунок заборгованості за договором позики (т.1 а.с.7-8).

З письмової заяви ОСОБА_2 від 27.04.2018 вбачається, що він не заперечує щодо врегулювання існуючого між ним та ОСОБА_1 спору за посередництвом адвоката Якубовського О.О., який на той час представляв інтереси позивача, з приводу договора позики, укладеного 12.10.2016 (т.1 а.с.190).

З акта звірки взаємних розрахунків від 18.05.2023, проведеного представником ОСОБА_1 і боржником ОСОБА_2 , вбачається, що в період з 27.04.2018 до 18.05.2023 ОСОБА_2 сплатив на користь ОСОБА_1 на виконання договору позики від 12.10.2016 кошти в розмірі 1949,45 доларів США, що в еквіваленті становило 54384,62 гривні. Акт звірки взаємних розрахунків підписаний сторонами. (т.1 а.с. 184)

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами факту повернення ОСОБА_2 у період з 27.04.2018 до 18.05.2023 на виконання договору позики від 12.10.2016 коштів в розмірі 1949,45 доларів США, тому за основною сумою боргу підлягає стягненню 1050,55 доларів США.

Щодо стягнення процентів за користування чужими коштами в сумі 13704,44 грн., то суд частково погодився із розрахунком позивача про стягнення такої суми за період із 12.10.2016 року по 03.01.2018 року, приймаючи до уваги строк договору позики, яка підлягала поверненню 03.01.2018 року.

Також суд вважав можливим стягнути з відповідача 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за період прострочення та в межах заявлених позовних вимог, тобто з 04 січня 2018 року по 25 лютого 2019 року. Встановлено, що відповідач добровільно сплатив позивачу суму заборгованості за договором позики у вищевказаний період у розмірі 750 доларів США суми основного боргу. Разом із тим, залишок грошових коштів, які добровільно сплачені відповідачем як суму основного боргу, у розмірі 750 доларів США (3000-750=2250) доларів США суд першої інстанції відніс в рахунок сплати відповідачем 3 % річних за користування грошовими коштами за договором позики, тому вважав належним стягнути 77.73 доларів США, із розрахунку погашення боргу 27.04.2018, 11.06.2018, 19.06.2018, 20.06.2018, 12.12.2018, 28.01.2019, враховуючи кількість днів прострочення та зменшення загальної суми боргу.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів (див. постанову Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 361/8807/18 (провадження № 61-2332св22)).

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 12.10.2016 року позивач передав відповідачу в борг 3000 доларів США, про що свідчить оригінал боргової розписки в матеріалах справи (т.1 а.с.91). Інших обставин, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, а саме, на існування договірних відносин позики від 04.11.2015 року, 11.12.2015 року, 03.10.2016 року матеріалами справи не підтверджено, відповідних доказів не надано. Ксерокопії фото розписок від 04.11.2015 року, 03.10.2016 року не можуть бути належними та допустимими доказами з урахуванням положень статей 77-80 ЦПК України(т.1 а.с.167). Відповідач в апеляційному суді пояснив, що визнає тільки частину зобов`язань за договором позики від 12.10.2016 року, всі попередні позики ним погашені, інших боргових зобов`язань перед позивачем не існує. Оскільки за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Така правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 12 листопада 2020 року у справі №154/3443/18, від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21, від 13 вересня 2023 року у справі № 754/3591/21.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовував власні позовні вимоги тільки договором позики від 12.10.2016 року (т.1 а.с.6), вказував, що сума боргу за договором позики складає 3000 доларів США (т.1 а.с.5-8), а не 4600 доларів, як він зазначає в апеляційній скарзі.

За таких обставин рішення суду в частині часткового задоволення вимог позивача про стягнення суми позики з урахуванням виплачених на погашення боргу 3000 доларів США сум є правильним, доводи апеляційної скарги не приводять колегію суддів до іншого висновку.

Судом правильно і об`єктивно враховано, що ОСОБА_2 у період з 27.04.2018 до 18.05.2023 на виконання договору позики від 12.10.2016 повернуто 1949,45 доларів США, що підтверджено актом звірки розрахунків, проведених сторонами. Той факт, що часткове повернення боргу позичальником виконано саме за договором від 12.10.2016 року, підтверджено змістом вказаного акту, підписаного представником позикодавця та відповідачем (т.1 а.с.128). Відтак, твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що сума 1949,45 доларів США повернута відповідачем у погашення попередніх боргів, нічим не підтверджені. Зміст листування сторін в месенджерах соціальних мереж не вказує беззаперечно на такі обставини (т.1 а.с.169-171). Отже, логічним і обґрунтованим є висновок суду про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 1050,55 доларів США.

Оскільки договором позики від 12.10.2016 розміру процентів у договорі позики сторонами встановлено не було, то суд першої інстанції, керуючись нормою ч.2 статті 1048 ЦК України, вважав, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Таким чином, суд правильно розрахував суму відсотків у межах погодженого сторонами договору строку надання позики з 12.10.2016 по 03.01.2018 року, що складає 13 704.44 грн., погодившись в цій частині з даними розрахунку позивача (т.1 а.с.7-8).

Відповідач рішення суду не оскаржував.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просив також стягнути з відповідача 3% річних у відповідності до ч. 2 ст. 625, ст. 1050 ЦК України.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 03 січня 2018 року по 25 лютого 2019 року за розрахунком позивача склала 103.07 доларів США.

Так, позивач просить стягнути три проценти річних за період з 03 січня 2018 року по 25 лютого 2019 року.

Оскільки суд прийняв до уваги, що відповідачем сплачена суму боргу у розмірі 750 доларів США у період з 27.04.2018 по 28.01.2019, як зазначав позивач, то період, за який підлягає стягненню три проценти річних за користування грошовими коштами, починається з 04 січня 2018 року - після закінчення строку договору - і триває по 25.02.2019 року у розмірі 102.82 доларів США.

Суд врахував, що відповідач ОСОБА_2 своєчасно, у строки, встановлені договором позики, не повернув отримані кошти, тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, за період прострочення та в межах заявлених позовних вимог, тобто з 04 січня 2018 року по 25 лютого 2019 року.

Водночас відповідач добровільно сплатив позивачу суму заборгованості за договором позики у вищевказаний період у розмірі 750 доларів США суми основного боргу, тому з відповідача підлягають стягненню 77.73 доларів США, із розрахунку погашення боргу 27.04.2018, 11.06.2018, 19.06.2018, 20.06.2018, 12.12.2018, 28.01.2019, враховуючи кількість днів прострочення та зменшення загальної суми боргу.

Позивачем не оспорений алгоритм розрахунку судом першої інстанції суми відсотків за користування позикою і суми 3% річних за порушення виконання зобов`язання. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із сумою основного боргу, визначеною судом за результатом розгляду спору. Позовні вимоги про стягнення суми відсотків за період з 12.10.2016 до 25.02.2019 тобто за період, що перевищує строк договору, не грунтуються на нормах матеріального права. Відповідно, судом правильно розраховано суми відсотків за користування кредитом і за порушення виконання зобов`язання, враховуючи суму основної заборгованості за позикою і періоди погашення боргу.

Перевіривши справу, колегієя суддів погоджується із рішенням суду стосовно розміру суми основного боргу за договором позики від 12.10.2016 року у зв`язку із наведеними вище мотивами, тому не вбачає підстав для скасування або зміни оскарженого рішення і в частині суми стягнутих відсотків за користування позиченими грошима і відсотків за прострочення виконання зобов`язання в строк.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Судове рішення, оскаржене ОСОБА_1 , відповідає таким критеріям.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає, тому понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голуба Григорія Степановича залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2024 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.М. Барков

В.А. Девляшевський