Справа № 175/5318/24
Провадження № 2-о/175/102/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді Бойка О.М.

секретаря судового засідання Кальченко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно автоматизованої системи розподілу судових справ між суддями матеріали позовної заяви були розподіленні до провадження судді Бойка О.М.

В заяві просить суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженки м. Хабаровськ, рф, на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що заявниця народилась в Хабарівському краї рф. В паспорті СРСР заявниці, який вона вказує, що втратила було вказано місце народження ОСОБА_2 , рф.

Заявниця запевняє, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала на території України, а саме м. Донецьк, де винаймала житло, а згодом переїхала до с. Семенівка, розташованого на території нинішнього Краматорського району Донецької області, у пошуках житла та засобів до існування. Працювала на сільськогосподарських роботах (прополювання, збирання врожаю) та на приватних будівельних роботах (побілка, поклейка шпалер).

При собі заявник мала паспорт СРСР, однак не здійснювала його обмін на український паспорт, оскільки не хотіла, щоб владні органи та сусіди знали про її єврейську національність. Паспорт СРСР заявник не обміняла, оскільки проживала сама та не мала будь-якої підтримки, тому вимушена була постійно працювати, щоб забезпечувати себе.

Будь-яке громадянство після розпаду СРСР не набувала.

Заявниця стверджує, що у 2014 році на момент початку Війни на сході України, зокрема у м. Слов?янськ, Донецької області, заявник проживала у занедбаній споруді у с. Семенівка, де зберігала всі свої речі та документи. Під час одного з ракетних обстрілів будинок заявника було зруйновано, а заявника, яка перебувала біля будівлі, відкинуло на землю ударною хвилею. При падінні отримала травму кульшового суглоба. Пролежавши невизначений час біля зруйнованої будівлі в несвідомому стані, через безперервні обстріли, вночі прийшла в себе та вийшла на трасу, і пішла нею разом з іншими людьми. Там заявника підібрала вантажівка, заявника вивезли до Німеччини, де вона проживає по цей день.

ОСОБА_1 запевняє, що у 2018 році через наслідки падіння заявнику провели операцію стегна, вставивши пластину, яку потрібно міняти кожні 5-7 років. Заявник страждає на діабет та ниркову недостатність, постійно має погане самопочуття через вік - погано орієнтується в просторі, відчуває слабкість.

У 2019 році через відсутність документів на вимогу німецької влади заявник зверталася до Генерального консульства України в Мюнхені, однак не отримала будь-якої допомоги, оскільки дипломатична установа не змогла ідентифікувати заявника без документів.

Також заявник зверталася до «Petitions Team office of High Commissioner for Human Rights United Nations, Office Geneva (211 Geneva 10, Switzerland)» з проханням про надання притулку на постійній основі через нетранспортабільність, але отримала відмову через відсутність документів, що посвідчують особу.

Вказує, що у 2022 році заявника документовано проїзним документом для осіб без громадянства відповідно до норм Конвенції про статус апатридів від 28.09.1954 року.

У 2022 року після отримання щеплень від COVID-19, а також перехворівши на корона-вірус, у заявника почалися ще більші проблеми з пам?яттю, часті запаморочення, серцебиття, нервові зриви та панічні атаки. Таким чином, враховуючи вік та стан здоров?я заявника, остання має залишатися в Німеччині, оскільки владою даної країни надається заявнику необхідна соціальна та медична допомога, однак через відсутність документів та законних підстав проживання в Німеччині, неможливість легалізації проживання, заявник перебуває під ризиком депортації на територію росії в країну народження, де заявник не має ні родичів, ні можливостей проживання.

Наголошує увагу суду, що всі документи, що посвідчують особу заявника, а саме: свідоцтво про народження, паспорт громадянина СРСР, було втрачено в с. Семенівка, Краматорського району Донецької області, які згоріли внаслідок потрапляння снаряду в будинок заявника під час артилерійського обстрілу.

Згідно відповіді ДМС України від 29.05.2023 року на адвокатський запит, за даними інформаційно-комунікаційної системи ДМС в Єдиному державному демографічному реєстрі інформація щодо ОСОБА_1 відсутня.

Згідно відповіді Міністерства юстиції України від 13.04.2023 року на адвокатський запит, Міністерству не надано повноважень щодо збору відомостей про державну реєстрацію актів цивільного стану окремих громадян, їх передачі третім особам, тому інформація щодо ОСОБА_1 не надана.

Згідно відповіді Голосіївського відділу ДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 15.04.2023 року на адвокатський запит, актового запису про народження ОСОБА_1 за даними програмного забезпечення ДРАЦС не виявлено.

Стверджує, що з огляду на те, що заявник народилися у Хабаровському краї, російської федерації, інформація щодо наявності відомостей про народження ОСОБА_1 може бути надана лише після особистого звернення заявника до дипломатичних установ держави-агресора, що є неможливим з огляду на проукраїнську позицію заявника.

Звертає увагу, що звернутися до будь-яких органів та установ заявник не може за станом здоров?я та враховуючи відсутність на даний час документів, що посвідчують особу та громадянство.

Заявник бажає документи оформити належним чином та набути громадянство України, що дозволить їй легально перебувати на території Німеччини та мати всі права громадянина України, які їй належать як особі, що проживала на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Таким чином, на думку заявниці, встановлення факту проживання заявника факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 13 листопада 1991 року, має юридичне значення та підлягає встановленню в судовому порядку відповідно до правил окремого провадження.

В судовому засіданні заявниця та її представник не з`явились. Про час та місце були належним чином повідомленні. Представник заявниці адвокат Горбачов О.А. надав заяву в якій підтримав вимоги заяви та просив суд задовольнити їх.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для відмови в задоволенні вимог заяви з огляду на наступне.

Судом фактично встановлено, що ОСОБА_1 наразі перебуває у Німеччині та намагається встановити факт проживання на території України після розпаду СРСР, внаслідок чого зможе підтвердити громадянство України та залишитись у Німеччині для отримання пільг.

Проте, внаслідок суперечностей в наданих нею відомостей, державні органи Німеччини не можуть встановити громадянство ОСОБА_1 , а тому її можуть депортувати з Німеччини до рф.

Згідно з листа-запиту Уряду Середньої Франконії Центрального управління у справах іноземців відділення в Нюрнберзі Самойлова М.М. вказала, що вона отримувала внутрішній паспорт в м. Слов`янську Донецької області, проте в заяві, наданій до суду, вказала, що не отримувала паспорт України.

Також у вказаному листі-запиті вказано, що Державна міграційна служба України, Міністерство Юстиції України, РАГС м. Києва та Краматорська міська рада не мають жодних відомостей про ОСОБА_1 .

Уряд Середньої Франконії Центрального управління у справах іноземців відділення в Нюрнберзі звертає увагу, що згідно опитування особи ОСОБА_1 29 липня 2014 року вона вказала, що народилась у м. Слов`янську; в заяві про надання притулку від 18 серпня 2015 року вона вказала, що народилась у м. Комсомольську; згідно інформації наданої довіреному адвокату Самойлова М.М. вказала, що народилась у м. Хабаровську у рф.

Тобто, з вищевказаного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 намагається ввести суд та Уряд Середньої Франконії Центрального управління у справах іноземців відділення в Нюрнберзі в оману для отримання притулку у Німеччині.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Згідно з п. 1 і п. 2 ч. 1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», Громадянами України с: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-XII «Про громадянство України».

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п?яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Конвенція про скорочення безгромадянства від 30.08.1961 року, до якої Україна приєдналася 11.01.2013 року, Європейська конвенція про громадянство від 06.11.1997, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про громадянство» від 20.09.2006 №163-V, до основних принципів внутрішнього регулювання відносять необхідність уникнення безгромалянства та неможливість безпідставного позбавлення громадянства жодної особи.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: предметом проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв?язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Тобто, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України.

Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року №215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України" , що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 13 листопада 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Як визначено ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження є самостійним видом цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту інтересів громадян і організацій.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК У країни).

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

До суду не було надано жодного підтвердження, що ОСОБА_1 дійсно колись проживала на території України, зокрема після розпаду СРСР станом на 13 листопада 1991 року.

Ствердження, що заявниця проживала на території Донецької області, працювала неофіційно та, що її дім було зруйновано внаслідок бойових дій не підтверджуються жодним чином чи посиланням на жодний доказ.

Зважаючи на розбіжності в ствердженнях заявниці наданих до суду та державних установ Німеччини, суд не може за одними лише ствердженнями заявника зробити висновок про проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, вважає, що заяву слід слід залишити без задоволення у повному обсязі.

Отже, на підставі вищезазначеного, та керуючись ст.ст. 2, 4, 76, 80, 81, 89, 263, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.