Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(Заочне)

05 січня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі

головуючої судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Омелько Г.Т.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

25 січня 2021 року представник позивача звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва у інтересах позивача з позовом до відповідачки та інших осіб та просив визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та інших, не ідентифікованих осіб, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що позбавлені права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позову вказав, щопозивач є власником квартири АДРЕСА_1 (далі-квартира). Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Вказану квартиру позивач отримав у спадок від померлої бабусі на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.1999.

Однак, квартира позивача після того, як була отримана ним у спадок, злочинним шляхом була переоформлена (відчужена) на користь відповідачки.

Так, тітка позивача - ОСОБА_6 , на підставі підробленої довіреності, складеної від його імені, уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу належної позивачу на праві власності квартири.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 30.05.2014 ОСОБА_6 було визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 4 ст.358, ч.4 ст.190 КК України, та визнано доведеним, що вона умисно підробила довіреність, згідно з якою позивач начебто уповноважив її розпоряджатись належною йому на праві власності квартирою, та незаконно відчужила нерухоме майно на користь відповідачки.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва, яке набрало законної сили, від 12.05.2016 у справі 760/24010/14-ц, договір купівлі-продажу квартири, укладений 27.05.2009 від імені позивача та відповідачкою та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Іриною Сергіївною, реєстровий номер 645, визнано недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом повернення квартири у власність позивача.

Відповідно до ч.4.ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.6. вказаної вище статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Зазначив, що встановлено та повністю доведено, що з моменту отримання квартири у спадок 01.10.1999 і до сьогодня позивач є єдиним законним власником квартири.

Однак, за час незаконного володіння квартирою позивача відповідачка зареєструвала в ній власне місце проживання, та місце проживання своїх родичів.

Тобто, вказані особи не мали права ставати на реєстраційний облік у квартирі, оскільки відповідачка набула право власності на неї за підробленими документами, а договір купівлі-продажу квартири визнаний судовим рішенням недійсним.

Станом на сьогодні відповідачка та її родичі без дозволу позивача зареєстровані та фактично проживають у квартирі, яка їм не належить. Добровільно знятись з реєстрації відмовляються. Чинять перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні його власним майном, що прямо порушує фундаментальні принципи прав людини, закладені в ст. 41 Конституції України, ст.1. першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Позивач - єдиний власник квартири та має намір розпорядитись належним йому майном та здійснити відчуження квартири, але відповідачі навмисно здійснюють перешкоди і порушують принцип приватної власності, зареєструвавши в квартирі, в тому числі, і неповнолітніх.

Отже, з метою захисту свого порушеного права власності на квартиру, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01.09.2021 позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків терміном п`ять днів з моменту отримання копії ухвали.

29.09.2021 представник позивача подав уточнений позов до відповідачки та просив визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу.

Також представник позивача подав клопотання про витребування доказів, інформації щодо зареєстрованих у квартирі осіб.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19.10.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу строк - 15 днів для подання до суду відзиву на позовну заяву.

18.07.2022 позивачем було подано клопотання про обов`язковий виклик сторін у судове засідання.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 22.07.2022 було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, продовжено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 03.08.2022 було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації інформацію щодо зареєєстрованих у квартирі осіб, з зобов`язанням направлення витребуваних доказів суду.

Солом`янська районна у місті Києві державна адміністрація надала суду інформацію щодо зареєєстрованих у квартирі осіб станом на 06.02.2023.

Відзив на позовну заяву до суду не надходив, пояснень чи інших доказів у справі відповідачка не подала.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2023 було змінено склад суду, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_7 , головуючим визначено суддюУсатову І.А.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Конверти з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов, які неодноразово направлялися відповідачу, повернулися до суду.

На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористалася, відзив на позов не подала.

Разом з тим, від позивача до суду 06.11.2023 надійшла заява, в якій зазначив, що проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечує.

Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в позові доводи, суд дійшов такого висновку.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 311 ЦК України, житло фізичної особи є недоторканним. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до 150 ЖК право розпорядження приватним житлом належить його власнику.

За змістом ст. 161 ЖК лише власнику надає право на вселення інших осіб до своєї квартири.

Відповідно до ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Так, ст. 41 Конституції України, ст.1. першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти дії щодо свого майна, будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до п.2. ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В пункті 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Встановлено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_1 , укладений 27 травня 2009 року від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Іриною Сергіївною за реєстровим №645.

Застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру під номером АДРЕСА_1 , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 39,00 кв.м., жилою площею 23,40 кв. м.

Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11.10.2016 залишено без змін.

Позивач, звертаючись з позовом до ОСОБА_2 зазначає, що за час незаконного володіння квартирою відповідачка зареєструвала в ній власне місце проживання, та місце проживання своїх родичів, відповідачка перешкоджає користуватися квартирою та просить визнати її такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням.

Як встановлено вище, власником квартири є ОСОБА_1 , згідно довідки № 269205932 від 05.08.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Як убачається з довідки № 72222774 від 24.10.2021 позивачка була зареєстрована у спірній квартирі 27.04.2017.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання відповідачки такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням, заявник має довести своє право власності на дане майно, наявність перешкод та порушення права на користування ним майном саме відповідачем.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Суд зазначає, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи, чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)). Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату хоче досягнути позивач унаслідок вирішення спору. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36)).

Як вбачається з позову, позивач просить визнати відповідачку такою, що позбавлена права користування житловим приміщенням, вказуючи, що вона зареєструвала у ній своє місце проживання, набувши право власності за підробленими документами, а договір купівлі- продажу визнаний недійсним.

Згідно ст 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Як було встановлено судом, право власності відповідача на спірну квартиру припинено, відповідач не є і не була членом сім`ї позивача.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачка зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі вже після набрання рішенням суду про визнання недійним договору купівлі - продажу законної сили, а саме у 2017 році без будь-яких правових підстав, а тому, у даному випадку, ефективним способом захисту порушеного права позивача має бути позбавлення відповідачки права користування житловим приміщенням квартири під номером АДРЕСА_1 , однак позивач не заявляє такої вимоги, хоч і розуміє можливість такого способу захисту, оскільки посилається на нього у мотивувальній частині свого позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що тільки таким способом буде відновлене порушене право позивача, а тому приходить до висновку про задоволення позову та позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням квартири під номером АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням задоволення позову на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає також 908,00 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовлельнити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) 908,00 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя І.А.Усатова