Провадження № 2/161/728/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого судді Олексюка А.В.

при секретарі судових засідань Новак Л.В.,

за участю представника позивача Огородника О.В.,

представника відповідача (через ВКЗ) Тищенка С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом адвоката Огородника Олега Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

13.12.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 04.01.2021 вона та відповідач уклали договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до якої повивач дала в борг грошові кошти в сумі 15 000 доларів СШП на рік часу під 2,4% в місяць.

Оскільки, відповідач прострочив кінцевий термін повернення боргу 04.01.2022, на звернення не реагує, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 20 443 доларів США, з яких 15 000 доларів США - сума основного боргу, 5 443 доларів США - проценти за користування коштами та судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.12.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою від 23.02.2024 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

13.03.2024 на адресу суд надійшла заява від відповідача ОСОБА_2 , де він вказав, що частково повертав борг.

26.04.2024 на адресу суду надійшов відзив, обґрунтований тим, що відповідач визнає позов частково, не погоджується з розрахунком позивача, стверджує, що залишок основного боргу складає 7 289,44 доларів США, а за процентами борг відсутній.

16.08.2024 на адресу суду надійшла заява про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме просив залишити позовну вимогу про стягнення коштів у розмірі 5 443 доларів США у якості процентів за користування коштами залишити без розгляду.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання.

Дана справа розглядається в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою від 23.02.2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

З поданої заяви слідує, що представником позивача ставиться питання про зменшення розміру позовних вимог, дана заява подана в ході судового розгляду, а отже з урахуванням приписів п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України не може бути прийнята судом до розгляду.

Враховуючи викладене, суд не приймає до розгляду подану позовну заяву (уточнену) щодо зменшення позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав, поросив задовольнити, стягнути основну сум боргу в розмірі 15 000 доларів США та судові витрати.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Тищенко С.Ю. зазначив, що ОСОБА_2 позов визнав частково, а саме визнає борг в розмірі 7 289,44 доларів США.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 04.01.2021 року отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США на рік часу під 2,4% в місяць, про що склав відповідну розписку (а.с.7).

Позивач стверджує, що заборгованість ОСОБА_2 на день звернення до суду з відповідним позовом не погашена, останній ухиляється від повного повернення позики.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 11, 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки розписка підписана особисто відповідачем, суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.626 ЦК України установлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. законом або не випливає із суті договору.

Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у його Постанові від 13.12.2017 р. у справі № 309/3458/14-ц, а також у справі № 6-2789цс16 від 18.01.2017 р.

У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд також зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів.

Постановою від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц ВС вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником Позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від Позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18

Щодо стягнення суми боргу у іноземній валюті, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18).

З урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованим стягнення заборгованості за розпискою від 04.01.2021 року у іноземній валюті, а саме у розмірі 15 000,00 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є сестрою ОСОБА_5 . На прохання її мами, в 2022 році їй передав гроші, 2 тисячі доларів США невідомий чоловік, біля магазину «Сільпо» на Київському майдані в м. Луцьку. Вже пізніше вона дізналася, що сестрі були винні кошти.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Відповідач стверджує, що у зв`язку з частковим погашенням боргу, його борг станом на 2021 рік складав 15 000-3 972,61=11 027,39 доларів США, а за 2022-2023 роки повернув 3 737,95 (11 027,39-3 737,95) доларів США позивачці. Також, в якості додатків до відзиву долучено скріншоти з фотографією рукописного тексту та скріншоти переписки в мобільному додатку Viber.

Як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Достовірність такого листування відповідача з позивачкою не підтверджена, а тому не можливо погодитися з тим, що кошти були направлені позивачці за її договором позики та дане листування не підтверджує повернення боргу за договором позики у позивачки.

Слід зазначити, що згідно розписки від 10.12.2018 року ОСОБА_2 отримав в позику від ОСОБА_6 (мами позивачки) 5 000 доларів США з відсотком 150 доларів США в місяць. Згідно пояснень позивачки, кошти поверталися частково за даною позикою.

Відповідач в судовому засіданні не оспорював факту наявності написаної ним власноручно розписки від 04.01.2021 року та факту невиконання ним зобов`язання в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, оскільки позивачкою доведено укладення 04.01.2021 договору позики з відповідачем та надання в позику ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 15 000,00 доларів США, а відповідач не надав належних і допустимих доказів часткового повернення суми даної позики позивачці станом на дату подання позову та розгляду цієї справи судом, позовні вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 15 000,00 доларів США підлягає задоволенню.

Разом з тим, згідно розписки процент на місяць складає 2,4 % в місяць, однак позивачка власного обґрунтованого розрахунку не надає, а тому не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача 5 443 доларів США процентів за користування коштами.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1ст.16 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 509, 526, 533, 625 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов адвоката Огородника Олега Валентиновича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розпискою від 04.01.2021 у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 466 (п`ять тисяч чотириста шістдесят шість) гривень 42 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 11.12.2024.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк