Справа № 346/2295/24
Провадження № 2/346/1242/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Хмельницької І.Л.

представника позивача адвоката Бакай Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він перебував з відповідачем у шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.06.2022 року розірвано. 19.09.2020 року внаслідок трагічного випадку він отримав складну травму хребта та йому було встановлено першу А групу інвалідності загального захворювання. Одразу після трагедії, у вересні 2020 року відповідач у мережі Facebook виставила пост з реквізитами для допомоги ( карта ПриватБанк , ОСОБА_2 , номер картки НОМЕР_1 ), який поширювали знайомі та небайдужі. У жовтні 2020 року, січні та серпні 2021 року на телеканалі НТК виходили відеоматеріали, де він публічно просив про фінансову допомогу на лікування та реабілітацію. У відеоматеріалах від жовтня 2020 року містились його банківські реквізити, а за січень та серпень 2021 року реквізити банківського рахунку відповідача, хоча згоди на те, щоб в подальшому отримувати кошти на лікування на рахунок відповідача позивач не надавав. Крім того, всі подальші пости у мережі Facebook теж були з банківськими реквізитами відповідача, тільки номер картки змінився. Вказує, що через стан свого здоров`я він не міг контролювати надходження та цільове використання відповідачем коштів, які були призначені для його лікування. Пізніше зясувалось, що частину коштів вона витрачала в своїх інтересах, на подорожі (в тому числі в Єгипет, поки він перебував в Республіканському центрі лікування та реабілітації наслідків нейротравми з 13.05.2021 року по 20.06.2021 року), придбання речей та косметики.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30.01.2024 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на грошові кошти в сумі 35 281,68 грн. та стягнення цих коштів на її користь. Відповідач мала намір визнати спільною сумісною власністю половину грошових коштів, які після розірвання шлюбу надсилались на рахунок позивача на лікування та реабілітацію. За підрахунками позивача, відповідач на свій банківський рахунок могла отримати близько 500 000 грн., котрі могла присвоїти собі. Дані кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки його згоди на отримання грошових коштів на рахунок відповідача не було, а допомога на лікування та реабілітацію це особисті кошти позивача, котрі відповідач зобов`язана повернути. Тому позивач, посилаючись на ч. 1 ст.1212, п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, просить стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті нею грошові кошти за період з вересня 2022 року по даний час в якості допомоги на його лікування та реабілітацію, а також понесені судові витрати.

27.08.2024 року відповідач електронною поштою надіслала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що позивач самлстійно вказував її рахунок, на який надходили кошти, оскільки вона займалась його доглядом, харчуванням, доставкою медикаментів. Всі отримані кошти завжди були описані як на її особистій сторінці в мережі Facebook так і сторінці позивача. Звертає увагу, що з березня 2022 року вона та її двоє малолітніх дітей проживають в Федеративній Республіці Німеччина як особи, які втратили засоби для існування, та її рахунки були надані для перевірки міжнародними фінансовими установам, а отже і підстав вважати, що вона використовувала кошти позивача в своїх інтересах немає. Не менш важливим є те, що 11.01.2021 року відповідач видав на неї генеральну довіреність, в якій чітко прописав одержувати належне мені майно, включаючи грошові суми та цінні папери, страхові компенсації та виплати ( в тому числі страхові виплати, відшкодування); оформляти та одержувати належну мені пенсію ( в тому числі передавати виплату пенсії через банк), виплати, допомоги, компенсації, тощо та одержувати їх в будь-яких юридичних чи фізичних осіб, в тому числі будь-якого відділення будь-якого банку; надавати свої доводи та міркування з усіх питань, що можуть виникнути в ході реалізації повноважень за довіреністю ( в тому числі при здійсненні судочинства) . Враховуючи зазначене, а також на те, що з червня 2022 року шлюб між ними розірвано, вважає позовні вимоги про стягнення з неї безпідставно набутих коштів з вересня 2022 року не обґрунтованими. Будь-які чеки, квитанції про купівлю медикаментів, засобів реабілітації, їжі, одягу, засобів догляду не має змоги надати, оскільки з вересня 2022 року сторони вже не були одружені та коштів на його лікування та реабілітацію вона не отримувала.

Позивач в судове засідання не з`яився. Його представник, адвокат Бакай Л.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовні заяві. Також зазначила, що управління банківським рахунком, на які надходили кошти на лікування, здійснювала колишня дружина позивача. Водночас, будь-яких доходів вона не мала та за період перебування позивача в реабілітаційному центрі відвідувала різні країни, купляла ювелірні вироби.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності.

За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши представника позивача, свідків, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно з копією довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №821523 року, ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю першої А групи з 01.01.2024 року; потребує постійного стороннього догляду і побутового обслуговування (а.с. 7,12).

Відповідно до копії довідки № 42, виданої 24.09.2020 року КНП Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради , ОСОБА_1 20.09.2020 року та 21.09.2020 року переніс операції ( а.с. 11 ).

Згідно з даними посвідчення серії НОМЕР_2 року ОСОБА_1 призначено державну соціальну допомогу як особі з інвалідністю І А групи загального захворювання ( а.с. 13 ).

Відповідно до копії виписки № 625 із медичної карти стаціонарного хворого позивач з 13.05.2021 року по 20.06.2021 року перебував на стаціонарному лікуванні в Республіканському центрі лікування та реабілітації наслідків нейротравми з діагнозом: наслідки перенесеної важкої хребетно-спинномозкової трави ( 2020 року), перелому тіла С5 хребця, забою шийного відділу спинного мозку штйною компресійною міслопатією ( С4-С5-С6 ), тетраплегією, порушенням функцій тазових органів по типу затримки; функціональний стан: пацієнт повністю залежний від сторонньої допомоги в побуті та самообслуговуванні ( а.с. 14 ).

Судом також встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.06.2022 року, яке набрало законної сили 21.07.2022 року, шлюб між сторонами розірвано ( а.с.15-16 ).

Рішенням вказаного суду від 30.01.2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на грошові кошти в сумі 35 281,68 грн., визначеній станом на 02.04.2022 року та стягнення цих коштів з відповідача на користь позивача відмовлено у зв`язку з безпідставністю позовних вимог ( а.с. 23-30 ).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10.04.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 30.01.2024 року - без змін ( а.с. 17-22 ).

Відповідно до копії довіреності, посвідченої приватним ноатірусом Коломийського районного нотаріального округу Івановим В.О. 11.01.2021 року та зареєстрованої в реєстрі за № 3132, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 , зокрема, одержувати належне йому майно, включаючи грошові суми та цінні папери, страхові компенсації та виплати (в тому числі страхові виплати, відшкодування); відкривати на його ім`я рахунки у банківських та інших фінансових установах; розпоряджатися його рахунками в усіх банківських ( фінансових ) установах. Довіреність видана строком на 10 років і зберігає чинність до 11.01.2031 року ( а.с. 115-119 ).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , знайома сторін, повідомила, що у вересні 2020 року позивач отримав важку травму та був паралізований. Свідок як медійник за професією здійснювала сюжети про збори коштів на його лікування, спочатку на карту ОСОБА_4 , а потім на картку відповідача, а згодом знову на його. Свідок на постійній основі надсилалиа кошти (біля 20 000 грн.) та давала готівку, при цьому можливо в призначенні платежу і не вказувала щодо його лікування, небайдужі через неї також передавали йому іноземну валюту. Відповідач оприлюднювала повідомлення про необхідність збирання коштів на лікування позивача, однак, він лікувався, а також проходив реаабілітації в державних установах та санаторіях, військових госпіталях безкоштовно. Згодом знайомі, які надавали такі кошти, висловлювали претензії свідку, що його дружина їздить відпочивати за кордон, придбаває ювелірні вироби, витрачає кошти на «красу», а свідок бачила її в 2021 році з переповненими пакетами, в новому одязі та шубі. Зі слів позивача, свідку відомо, що йому надсилались сотні тисяч гривень, а також виділялась допомога з міської ради.

Свідок ОСОБА_5 , знайомий сторін, в судовому засіданні повідомив, що після вказаної трагедії всі допомагали ОСОБА_1 матеріально та морально. В січні та травні 2021 року він перебував на лікуванні у клініці для ветеранів війни, де ОСОБА_2 залишила його без коштів, хоча на її рахунок на лікування ОСОБА_4 поступали вони в значному розмірі. Згодом вона їздила за кордон відпочивати. З 2018 року остання проживала за рахунок ОСОБА_1 , кошти, які вона збирала, призначались на реабілітацію ОСОБА_1 в Туреччині, однак, туди він не поїхав. Небайдужі також приносили значні кошти на його лікування та реабілітацію, 300, 400, 500 доларів США, та вся готівка потрапляла до рук ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1 за станом здоров`я не міг цього котролювати.

Під час дослідження в судовому засіданні наданого стороного стороною позивача CD -диску встановлено наявність на ньому скріншотів постів щодо благодійних зборів на лікування ОСОБА_1 та трьох відеозаписів випусків сюжетів телеканалу НТК : на першому з яких зафіксовано повідомлення в телефонному режимі дружини ОСОБА_1 при спілкуванні з ведучою про отримання травми ОСОБА_1 ; оголошення про потребу фінансової допомоги на дороговартісне лікування та реабілатцію ОСОБА_4 з проханням кошти направляти на його картку; на другому - ведучий телеканалу НТК повідомляє про травму, отриману ОСОБА_1 , а також те, що останній перебуває на Рівненщині в реабілітаційному центрі та на його відновлення потрібно 40 000 грн., і просить небайдужих кошти надсилати на рахунок його дружини ОСОБА_2 ; на третьому - процес реабілітації Авдєєва І.Б., а також повідомлення, що на лікування вже витрачено понад 400 000 грн., а також про потребу в наступній реабілітації, вартість лікування становитиме 65 000 грн., наявні на екрані реквізити банківської картки ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання, у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Як визначено у статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Відповідно до ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановахвід 04.08.2021 року в справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11.01.2023 року в справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

У разі наявності підстав, передбачених ст.1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача майно, можливо застосувати такий спосіб захисту, як подання кондикційного позову (позадоговірного зобов`язального способу захисту права власності), про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року (справа №6-3090 цс15).

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних, крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого), 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України).

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Вказана правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 19.10.2023 року у справі № 761/13656/20.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Реалізуючи право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, без додаткових (повторних) звернень до суду.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року (справа № 129/1033/13-ц), постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17), від 23.10.2019 року (справа № 917/1307/18), від 18.11.2019 року (справа № 902/761/18), від 04.12.2019 року (справа № 917/2101/17).

На підставі вищенаведеного, суд дійшов до переконання, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог. Встановлені у справі обставини підтверджують, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Внаслідок отриманої позивачем у вересні 2020 року травми, вони за допомогою засобів масової інформації публічно просили про фінансову допомогу для лікування та реабілітації позивача, вказуючи при цьому банківські реквізити як останнього, так і відповідача. В подальшому, у червні 2022 року шлюб між ними було розірвано та за твердженням позивача відповідач частину коштів, які призначались на його лікування, витрачала в своїх інтересах та могла присвоїти собі близько 500 000 грн.

Водночас, сторона позивача, всупереч вимогам ст. 77-81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження перерахунку спірних грошових коштів відповідачу, внаслідок чого не довела факт набуття відповідачем майна або його збереження за рахунок іншої особи. Такими доказами не можуть вважатись відомості, висловлені в показаннях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Надані на вищевказаному диску скан-копії повідомлень в месенджері Facebook та три відеозаписи з телеканалу НТК із проханням про надання фінансової допомоги на лікування та реабілітацію позивача жодним чином не підтверджують факт здійснення грошових переказів на рахунок відповідача. Твердження позивача щодо привоєння останною близько 500 000 грн., є лише припущенням, а доказування, як вже зазначалось, не може ґрунтуватися на припущеннях. Більше того, позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті нею кошти за період з вересня 2022 року, водночас час шлюбні відносини між ними припинені в червні вказаного року.

Отже, в задоволенні позову слід відмовити, в зв`язку з чим не підлягають присудженню на користь позивача за цим позовом понесені ним судові витрати.

На підставі ст. ст. 15, 16, 1212, 1215 ЦК України, та, керуючись, ст. ст.13, 76-77, 81, 141, 263 - 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-,-

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_4 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 13 грудня 2024 року.

Суддя: Яремин М. П.