Єдиний унікальний номер справи 183/727/24
Провадження № 2/183/1651/24

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 року м. Самар Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Майної Г. Є., розглянувши в письмовому спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнила. В обґрунтування уточненого позову позивач посилалась на те, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Проживає там на підставі Типового договору найму житлового приміщення від 22 червня 1971 року, укладеного між її матір`ю ОСОБА_3 та Житлово-комунальним відділом Новомосковського металургійного заводу та ордеру № 479 від 22 червня 1971 року. Також за цією адресою зареєстровані: її брат ОСОБА_2 , її син ОСОБА_4 , онук ОСОБА_5 .

Фактично відповідач з 2021 року не проживає у квартирі. Вона за свої кошти встановила нові батареї опалення, газову колонку, зробила ремонт. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири. Добровільно знятися з реєстрації ОСОБА_2 не бажає. Крім того, реєстрація особи, збільшує вартість комунальних послуг. Через це утворились борги, які позивачеві довелось самостійно сплачувати. Реєстрація відповідача у зазначеній квартирі позбавляє її можливості реалізувати свої права передбачені житловим кодексом УРСР, оскільки облікову рахунку зі сплати комунальних послуг оформлені на відповідача.

У зв`язку з чим позивач просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді від 29 січня 2024 року позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків. 09 лютого 2024 року позивач усунула недоліки позовної заяви, звернувшись на адресу суду із позовною заявою в новій редакції та надавши всі належним чином засвідчені копії письмових доказів, які підтверджують виклад обставин позовної заяви. 29 лютого 2024 року на адресу суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання фізичної особи-відповідача. Ухвалою судді від 01 березня 2024 року постановлено про прийняття позовної заяви до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою зобов`язано позивача ОСОБА_1 невідкладно надати суду оригінали доказів, що додані до позовної заяви, для огляду, а саме: акт про не проживання особи за місцем реєстрації, що було подано до позовної заяви в первісній редакції, у якому не було зазначено: дату його складання, а також дату, з якої відповідач не проживає у квартирі; акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 08 лютого 2024 року. А також сторонам були установлені строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень.

30 травня 2024 року позивачем на виконання ухвали суду від 01.03.2024 надано до суду акт про не проживання особи за місцем реєстрації, а також акт про не проживання особи за місцем реєстрації датованого 08 лютого 2024 року.

Сторони відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив суду не подавали, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши наявні письмові докази, приходить до такого висновку.

Судом установлено, що відповідно до Типового договору від 22 червня 1971 року укладеного між Житлово-комунальним відділом Новомосковського металургійного заводу, в особі керуючого будинками Черненко Н. Н. та ОСОБА_3 , наданого суду в засвідченій позивачем копії, Управління будинками здає квартиронаймачу в користування житлове приміщення окрему квартиру з 2-х житлових кімнат, площею 29,48 м2 та підсобним приміщенням, кухня, санвузол, коридор, комора, сантехнічне обладнання, за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання в цьому приміщенні квартиронаймача та членів його родини (а.с. 8-10).

Згідно з актом здачі та приймання квартири від 22 червня 1971 року, наданого суду в засвідченій позивачем копії, складеного між Житлово-комунальним відділом Новомосковського металургійного заводу, в особі керуючого будинками Черненко Н. Н. та ОСОБА_3 , керуючий будинками здав, а квартиронаймач прийняв квартиру АДРЕСА_2 на 2 поверсі (а.с. 11).

Відповідно до копії ордеру № 479 від 22.06.1971, наданого суду в засвідченій позивачем копії, виданого Новомосковським металургійним заводом, ордер виданий ОСОБА_3 на право зайняття двох кімнат площею 27,01 м2 у квартирі АДРЕСА_2 , з родиною, яка складається з трьох осіб (а.с. 12).

Реєстрація відповідача ОСОБА_2 у вищезазначеному житловому приміщенні підтверджується довідкою № 3140 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 09 листопада 2021 року та повідомленням Виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 467/0/25-24 від 27 лютого 2024 року, наданим у відповідь на запит суду (а.с. 15, 28).

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи спір по суті, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог з огляду на недопустимість письмових доказів, поданих позивачем.

Так, на підтвердження обставин позову позивачем подані суду такі докази: Акт про не проживання особи за місцем реєстрації (а.с. 35) та Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 08 лютого 2024 року (а.с. 36).

Ці акти визнаються судом недопустимим письмовими доказами з таких підстав.

Акт про непроживання особи за місцем реєстрації взагалі не містить жодної дати: ані дати його складання, ані дати його підписання особами, які його підписали, тому на його підставі суд не може встановити певний період відсутності відповідача за місцем його реєстрації.

Згідно з Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 08 лютого 2024 року, складеним мешканцями будинку АДРЕСА_3 , а саме: квартир АДРЕСА_4 ОСОБА_6 , АДРЕСА_5 ОСОБА_7 , АДРЕСА_6 ОСОБА_8 , АДРЕСА_7 ОСОБА_9 ОСОБА_2 , який раніше мешкав в будинку у квартирі АДРЕСА_8 , на даний час в ньому не проживає і на території будинку не з`являється більше двох років, з 10 січня 2022 року по 2024 рік (а.с. 36).

У той же час, дослідивши оригінал цього акту, суд приходить д висновку, що цей акт містить явні виправлення та дописки в частині дати його складання («08.02.2024») та періоду відсутності відповідача («з 10 січня 2022 р по 2024 р.»), внесені до нього після підписання його особами, які його складали і підписували як свідки, у зв`язку з чим цей акт визнається судом недопустимим письмовим доказом.

Інші подані письмові докази, надані позивачем, а саме знеособлені копії судових наказів про стягнення заборгованості за комунальні послуги, самі по собі та в їх сукупності не мають вирішального значення для розгляду цієї справи, а тому не враховуються судом при ухваленні рішення та не оцінюються.

Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач, у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але під час розгляду цієї справи цього зроблено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи, письмових доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає як недоведений.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 77-81, 84, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_9 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_9 ;

Рішення суду складено і підписано 12 грудня 2024 року.

Суддя Г.Є. Майна