ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8505/24 Справа № 175/2842/22 Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Громова Ю.А. на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району про встановлення порядку користування домоволодінням та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

04 жовтня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом. В обгрунтування посилалася на те, що за нею визнано право власності на частину домоволодіння, а іншим власником частини є ОСОБА_1 .. Сторони не дійшли згоди щодо порядку користування домоволодінням в добровільному порядку.

Просила визначити порядок користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом її вселення до домоволодіння.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року позовні вимоги задоволено. Визначено порядок користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату №9 площею 23,9 кв.м. та житлову кімнату №13 площею 14,8 кв. м.

Визначено порядок користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату №10 площею 25,2 кв.м. та житлову кімнату № НОМЕР_1 площею 18,6 кв.м.

Залишено у загальному користуванні співвласників в житловому будинку А-2 наступні приміщення на першому поверсі: №1 коридор - площею 29,2 кв.м.; №2 кухня - площею 23,3 кв.м.; №3 житлова кімната - площею 39,5 кв.м.; №4 комора - площею 8,8 кв. м.; №5 житлова кімната - площею 20,1 кв.м.; №6 санвузол - площею 9,5 кв.м.; на другому поверсі: №7 коридор - площею 24,1 кв.м.; №8 санвузол - площею 4,8 кв.м.; №12 гардеробна - площею 4,8 кв.м.; І. веранда - площею 6,3 кв.м., а також літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди № 1-9,I.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні нерухомим майном шляхом її вселення до домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером: :01:013:0231.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 1 984, 80 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає,що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що протягом 2016 та 2017 року після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не вживала заходів щодо поділу майна подружжя, тобто пропустила строк позовної давності.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 набув у свою власність будинок АДРЕСА_1 . Лише в 2022 році ОСОБА_2 витребувала у ОСОБА_1 1/2 частину спірного домоволодіння. ОСОБА_2 не хотіла вселятися в спірне житло, а хотіла виключно отримати кошти.Вона не зверталася до відповідача з питання встановлення порядку користування житлом, тому вона не довела факт,що внаслідок якихось дій ОСОБА_1 порушується її право на користування належним їй майном,що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обгрунтоване.

В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_2 -адвокат Голубніченко В.О.. Інші учасники про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання повісток в електронному суді представником позивача, представником відповідача та представником органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Слобожанської селищної ради Дніпровського району та направлення повістки на електронну адресу ОСОБА_1 ; довідка про направлення повістки на електронну адресу відповідача.

Від представника ОСОБА_1 -адвоката Громова Ю.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на лікарняному.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справу призначено до розгляду втретє, явка до апеляційної інстанції не є обов`язковою за умови належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Двічі розгляд справи відкладався за клопотанням представника ОСОБА_1 , сам представник-адвокат Громов Ю.А. при цьому в судові засідання не з`являвся і про причини своєї неявки не повідомляв суд.

Відповідач та його представник про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в електронному суді.

ОСОБА_1 та його представник приймали участь у суді першої інстанції та мали можливість надати свої докази та заперечення на позовну заяву. В суді апеляційної інстанції за неможливості з`явитися самого ОСОБА_1 мав можливість з`явитися та представляти його інтереси представник.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Представником відповідача доводи незгоди із судовим рішенням викладені в апеляційній скарзі. За таких обставин відкладення розгляду справи в черговий раз призведе до неоправданого затягування розгляду апеляції, а тому в даному випадку відсутні причини для відкладення розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц.

За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони є співвласниками житлового будинку, право власності є непорушним, позивач має право проживати в спірному помешканні на рівні з іншим співвласником, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до спірного будинку.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процессуального права, та узгоджується з положеннями статті 47 Конституції України,згідно якої кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 14 червня 2023 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва та номер - АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ.Б-гараж, літ.В-сарай, споруди №1-9,1, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 101, що в свою чергу розташовані на земельній ділянці площею 0.1 ra, кадастровий номер::01:013:0231, а також витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_4 нерухоме майно, домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (колишня назва та номер - АДРЕСА_2 ), житловий будинок, А-2, житловою площею 142,1 кв.м., загальною площею 255,00 кв.м., літ.Б-гараж, літ.В-сарай, споруди №1-9,І, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 101, що в свою чергу розташовані на земельній ділянці площею 0.1 га, кадастровий номер: :01:013:0231 (а.с. 8-14).

На підставі зазначеної постанови суду за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на 1/2 частину домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.08.22 № 308240773 (а.с.22-23), інша частина - 1/2 належить на праві власності ОСОБА_1 по справі.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 як співвласнику 1/2 частки спільного майна у користуванні будинком,який розтащшований за адресою: АДРЕСА_1 , а отже, вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення підлягають задоволенню.

Між сторонами існує спір щодо порядку користування будинком, який перебуває у їхній спільній частковій власності.

Спірний будинок складається з першого поверху: ???коридор - площею 29,2 кв.м.; ???кухня - площею 23,3 кв. м.; ???житлова кімната - площею 39,5 кв. м.; ???комора - площею 8,8 кв. м.; житлова кімната - площею 20,1 кв.м.; ???санвузол - площею 9,5 кв.м.; та другого поверху: коридор - площею 24,1 кв.м.; санвузол - площею 4,8 кв.м.; ???житлова кімната - площею 23,9 кв. м.; ????житлова кімната - площею 25,2 кв.м.; житлова кімната - площею 18,6 кв.м.; ????гардеробна - площею 4,8 кв. м.; ????житлова кімната - площею 14,8 кв. м.. загальна площа будинку становить 255 кв.м ,житлова площа 142,1 кв.м., будинок має 5 житлових кімнат. Зазначене підтверджується технічним паспортом на будинок.

Враховуючи, що у спірному будинку вже проживає ОСОБА_1 , та має намір вселитися інший співвласник ОСОБА_2 , при цьому між співвласниками існує спір щодо порядку користування житлом, оскільки ОСОБА_1 заперечує право проживання у будинку ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою встановлення нормальних житлових умов справедливим є встановлення порядку користування житлом шляхом виділення у користування ОСОБА_2 житлових кімнат площею 23,9 кв. м та 14,8 кв.м, у користування ОСОБА_1 - житлових кімнат площею 25,2 кв. м та 18,6 кв.м. Залишено у загальному користуванні співвласників в житловому будинку А-2 наступні приміщення на першому поверсі: №1 коридор - площею 29,2 кв.м.; №2 кухня - площею 23,3 кв.м.; №3 житлова кімната - площею 39,5 кв.м.; №4 комора - площею 8,8 кв. м.; №5 житлова кімната - площею 20,1 кв.м.; №6 санвузол - площею 9,5 кв.м.; на другому поверсі: №7 коридор - площею 24,1 кв.м.; №8 санвузол - площею 4,8 кв.м.; №12 гардеробна - площею 4,8 кв.м.; І. веранда - площею 6,3 кв.м., а також літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди № 1-9,I.

Такий порядок відповідатиме допустимим розмірам житлової площі на кожну особу та не призведе до погіршення житлових умов цих осіб, а також буде збережено цільове призначення будинку.

Судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їхніх прав як власників, оскільки суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що сторони не дійшли згоди про встановлення добровільного порядку у користуванні домоволодінням та правильно визначив порядок користування домоволодінням максимально наближений до ідеальних часток у власності сторін.

Посилання на те, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і домовленість про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, має первинне значення, не може бути прийнятим до уваги. Сторони, які є співвласниками домоволодіння не домовились про порядок володіння та користування майном, про що свідчить звернення позивача до суду із таким позовом, та невизнання відповідачем таких вимог. За таких обставин спір вирішується судом

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20, від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім

випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи зазначені правові норми, склад сім`ї сторін, відсутність між ними родинних зв`язків, розмір житлової площі, що припадає на одну особу, норму житлової площі для надання одній особі й вимоги, що ставляться до жилого приміщення, взаємовідносини сторін та наявність у будинку п`яти ізольованих жилих кімнат, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та встановив порядок користування спірним будинком з урахуванням запропонованого нею варіанта.

Встановлюючи порядок користування спірним житлом та виділяючи у користування ОСОБА_2 дві окремі кімнати площею 23,9 кв. м та 14,8 кв.м, у користування ОСОБА_1 - житлових кімнат площею 25,2 кв. м та 18,6 кв.м., залишаючи у загальному користуванні співвласників в житловому будинку А-2 наступні приміщення на першому поверсі: №1 коридор - площею 29,2 кв.м.; №2 кухня - площею 23,3 кв.м.; №3 житлова кімната - площею 39,5 кв.м.; №4 комора - площею 8,8 кв. м.; №5 житлова кімната - площею 20,1 кв.м.; №6 санвузол - площею 9,5 кв.м.; на другому поверсі: №7 коридор - площею 24,1 кв.м.; №8 санвузол - площею 4,8 кв.м.; №12 гардеробна - площею 4,8 кв.м.; І. веранда - площею 6,3 кв.м., а також літ. Б-гараж, літ. В-сарай, споруди № 1-9,I, суд першої інстанції, урахував інтереси усіх осіб, які проживають у будинку, а також мають намір вселитись.

При цьому ОСОБА_1 , який заперечував проти встановлення запропонованого ОСОБА_2 порядку користування квартирою, за яким кожному із співвласників виділяється по дві окремі ізольовані кімнати, не запропонував іншого варіанта користування спірним житлом. Наявність підстав для встановлення іншого порядку користування будинком, ніж встановлений судом ОСОБА_1 не довів.

Судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно,не порушує їх прав як власників.

При вирішенні спору щодо порядку користування спільним майном суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та вирішив спір про встановлення порядку користування квартирою відповідно до установлених у справі обставин та змісту правовідносин, які виникли між сторонами.

Посилання на те, що протягом 2016 та 2017 року після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не вживала заходів щодо поділу майна подружжя не може бути прийнятим до уваги, оскільки ще у лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про захист свого порушеного права власності на спірний будинок.

Доводи про те, що ОСОБА_2 не хотіла вселятися в спірне житло, а хотіла виключно отримати кошти і не зверталася до відповідача з питання встановлення порядку користування житлом, тому вона не довела факт, що внаслідок якихось дій ОСОБА_1 порушується її право на користування належним їй майном,що є підставою для відмови у задоволенні позову є необгрунтованими. Питання щодо отримання компенсації за належну частку домоволодіння сторонами не заявлялося і не було предметом розгляду в даній справі. Про те, що порушується її право на користування належним їй майном свідчить звернення до суду із зазначеним позовом , невизнання позову відповідачем та оскарження ним рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді

на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 368, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Громова Ю.А. залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: