Справа № 442/7447/24 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р. І.
Провадження № 22-ц/811/3019/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Універсал Банк" на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року в складі судді Курус Р.І. в справі за скаргою Акціонерного товариства "Універсал Банк" на дії (бездіяльність) органу примусового виконання - старшого державного виконавця Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Федурко Н.В., за участю боржника ОСОБА_1 , -

встановив:

У вересні 2024 року заявник АТ "Універсал Банк" звернувся до суду із скаргою на дії (бездіяльність) органу примусового виконання старшого державного виконавця Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Федурко Н.В., просив визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.08.2020 по виконавчому провадженню №60968076, винесену старшим державним виконавцем Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Федурко Н.В. з виконання виконавчого листа Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області №2-3147/2010 від 26.11.2010, виданого 27.01.2011 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ "Універсал Банк" у розмірі 5317,68 доларів США та 526,18 грн. судових витрат.

У скарзі зазначено, що строк для подання скарги не пропущено, оскільки оскаржувану постанову стягувачем отримано лише 07.08.2024 у відповідь на адвокатський запит представника стягувача від 11.07.2024 щодо стану ведення виконавчого провадження, зазначаючи в запиті про те, що у стягувача відсутні будь-які інші документи, що підтверджують хід виконавчого провадження. Просив скаргу задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк", від імені та в інтересах якого діє адвокат Матьковський Роман Емілович, на дії (бездіяльність) органу примусового виконання старшого державного виконавця Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Федурко Н.В., за участю боржника ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалу суду оскаржив представник АТ «Універсал Банк» Матьковський Р.Е., вважає таку незаконною та необґрунтованою, постановленою за невідповідності фактичним обставинам справи з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що скарга на дії державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 60968076 на підставі п. 9 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку із сплатою заборгованості у повному обсязі, мотивована тим, що про оскаржувану постанову державного виконавця від 31.08.2020 банку стало відомо лише 07.08.2024 у відповідь на адвокатський запит щодо стану виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-3147/2010.

Покликаючись на ст. 449 ЦПК України, яка передбачає десятиденний строк звернення до суду зі скаргою з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав або свобод, зазначає, що АТ «Універсал Банк» не просив суд про поновлення строку.

На думку апелянта, суд вдався до надмірного формалізму, залишивши скаргу без розгляду, чим унеможливив доступ до правосуддя, зважаючи на те, коли банк отримав постанову про закінчення виконавчого провадження.

Звертає увагу на перебіг процесуальних строків.

Вважає, що суду було надано всі наявні докази щодо отримання постанови саме 07.08.2024, контроль стосовно вимог до зразку чи бланку відповіді не входить до обов`язків запитувача інформації.

Крім цього, враховуючи власне відсутність запитуваної інформації АТ «Універсал Банк» звернулося із адвокатським запитом про надання відомостей у справі.

Покликаючись на правила надання послуг поштового зв`язку, зазначає, що належним доказом підтвердження надсилання стягувачу у виконавчому провадженні постанови про повернення виконавчого документа є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа.

При цьому, згідно усталеної практики касаційного суду, не направлення документів виконавчого провадження є достатньою підставою для визнання причин пропуску поважними та поновлення судами пропущеного строку, а надання відповідних відомостей є виключно обов`язком відділу виконавчої служби.

Права сторони у виконавчому провадженні щодо обізнаності про стан виконавчого провадження будуть належним чином реалізовані лише у випадку вчинення виконавцем дій спрямованих на надсилання документів у встановленому законом порядку.

Покликається на судову практику та зазначає, що суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема, в частині поновлення строку на оскарження постанови державного виконавця, що має суттєве значення для правильного вирішення скарги.

Просить скасувати ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 вересня 2024 рокута направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

06.11.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Дрогобицького ВДВС на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на спірні правовідносини, судову практику, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 10 грудня 2024 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що строк, передбачений статтею 449 ЦПК України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій, при цьому, судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

Зокрема, поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Процесуальними нормами передбачено, що строк на оскарження дій виконавця розпочинається не лише з дня, коли особа дізналася про порушення її права або свободи, але й відтоді, коли вона повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Разом з цим, у скарзі представник скаржника не заявив клопотання про поновлення строку, вказавши, що строк на подання скарги не пропущено, оскільки про порушення своїх прав банк дізнався з відповіді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яку банком отримано лише 07.08.2024 у відповідь на адвокатський запит від 11.07.2024.

Крім цього, суд вказав, що посилання у скарзі на те, що у стягувача була відсутня інформація щодо стану ведення виконавчого провадження і у зв`язку з цим 11.07.2024 представник стягувача звернувся до ВДВС із запитом про отримання такої інформації, є надуманим, оскільки рішення виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби виготовляються за допомогою автоматизованої системи виконавчого провадження, при цьому, матеріали скарги не місять обґрунтувань щодо неможливості стягувача знайомитись з матеріалами виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження з використанням ідентифікатора для доступу до інформації про виконавче провадження, стороною якого він є протягом чотирьох років (з 31.08.2020).

Прохання у запиті щодо надання номеру ВП та ідентифікатора доступу у виконавчому провадженні, за переконанням суду, свідчить про недобросовісність, оскільки, такий ідентифікатор зазначається в довідці про реєстрацію виконавчого документа та постанові про відкриття виконавчого провадження, а доводів про неотримання постанови про відкриття виконавчого провадження у скарзі не наведено і такі судом не встановлено.

При вирішенні справи суд врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.03.2021 у справі №240/12017/19 щодо поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".

Таким чином, отримання стягувачем чи/або його представником листа у відповідь на адвокатський запит, в якому не зазначено про надсилання оскаржуваного рішення, не змінює момент, з якого стягував повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Зокрема, про порушення свого права, скаржник міг дізнатися як в день поступлення на рахунок стягувача стягнутих коштів у рамках виконавчого провадження, так і в день винесення оскаржуваної постанови, оскільки з такою міг ознайомитись в автоматизованій системі виконавчих проваджень.

Разом з цим, стягувач, протягом чотирьох років не вчиняв жодних дій щодо ознайомлення з виконавчим провадженням, в якому був стягувачем, ігноруючи свою зацікавленість у результатах такого, що не відповідає принципам добросовісності та розсудливості, подаючи скаргу 16.08.2024, не просить поновити йому строк та не наводить поважних причин пропуску строку на звернення до суду зі скаргою, тому суд дійшов всиноску, що скаргу АТ "Універсал Банк" необхідно залишити без розгляду, роз`яснивши заявникові право на повторне звернення до суду на загальних підставах, після усунення умов, що слугували підставою для залишення скарги без розгляду.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Дрогобицькому ВДВС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавчого провадження № 60968076 з виконання виконавчого листа Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області №2-3147/2010 від 26.11.2010, виданого 27.01.2011 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ "Універсал Банк" у розмірі 5317,68 доларів США та 526,18 грн. судових витрат (а.с. 6).

Постановою старшого державного виконавця Дрогобицького ВДВС у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Федурко Н.В. від 31.08.2020 виконавче провадження закінчено. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 9).

За довідкою АТ «Універсал Банк» № 584.1 від 08.08.2024 залишок заборгованості у ОСОБА_1 за кредитним договором № 034-2008-567 від 07.03.2008 станом на 07.08.2024 складає 3762,07 дол. США (а.с. 12).

Згідно запиту від 11.07.2024 № 041/24-563 представник АТ «Універсал Банк» просив повідомити про стан ведення виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 2-2147/2010 від 26.11.2010, надати номер ВП та індетифікатор доступу у вказаній справі (а.с. 13).

Слідуючи листу Дрогобицького ВДВС № 37797 від 31.07.2024 з виконання виконавчого листа Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області № 2-2147/2010, 17.01.2020 було відкрито виконавче провадження, а 31.08.2020 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 8).

Звертаючись із скаргою на дії державного виконавця, АТ «Універсал Банк», як стягувач у виконавчому провадженні просив визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №60968076 від 31.08.2020.

Поряд з цим, враховуючи наведене та слідуючи принципу диспозитивності, колегія суддів не надає правову оцінку вимогам скарги АТ «Універсал Банк» по суті таких, оскільки предметом даного апеляційного провадження є лише перевірка процесуального питання від вирішення якого залежить виключно можливість продовження розгляду скарги у даній справі Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області, як судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тобто гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Використовуючи своє право на звернення до суду зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, АТ «Універсал Банк», звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012 Конституційного Суду України).

В свою чергу, процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, принцип справедливості судового розгляду повинен знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений із поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Аналогічна за змістом норма міститься і в частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, аналіз частини першої статті 449 ЦПК України та статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

Натомість, питання про поновлення відповідного строку, з врахуванням відповідних обставин, заявник не порушує в приницпі, при цьому, подання скарги у серпні 2024 року на дії державного виконавця у формі відповідної постанови від 31.08.2020 дає підстави для очевидного висновку, що встановлений законом строк пропущений.

За загальним правилом строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, або відсутні докази поважності причин пропуску такого строку, скарга залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови державного виконавця, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника та особливостей правозастосовчої практики з питань розгляду такої категорій справ. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 439/1493/15-ц (провадження № 61-7804св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій.

Як стверджує АТ «Універсал Банк», про порушення своїх прав стало відомо лише 07.08.2024, коли у відповідь на адвокатський запит отримано постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.08.2020 № 60968076.

Колегія суддів виходить з того, що порівняльний аналіз змісту термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні.

Доведення факту, що сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася своєчасно до суду за його захистом, недостатньо для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Для поновлення строку звернення до суду заявнику потрібно довести наявність об`єктивних обставин, які свідчать про те, що заявник не знав і не міг дізнатись про порушення своїх прав.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, строк звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Під поважними причинами пропуску процесуального строку необхідно розуміти лише ті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення скарги без розгляду.

У цьому контексті, колегія суддів розділяє думку суду першої інстанції та враховує те, що сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження та мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, при цьому, матеріали скарги не місять обґрунтувань та доказів неможливості стягувача знайомитись з матеріалами виконавчого провадження, зокрема, в автоматизованій системі виконавчого провадження з використанням ідентифікатора, знаючи про наявність такого понад чотири роки.

Іншими словами, АТ «Універсал Банк», як стягувачу, починаючи з січня 2020 року було добре відомо про його статус у виконавчому провадженні № 60968076 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3147/2010, відтак товариство було зобов`язане, демонструючи належне здійснення своїх процесуальних обов`язків, цікавитися, зокрема ходом виконавчого провадження та не допускати ухилення від виконання своїх зобов`язань (обов`язків).

В свою чергу, АТ «Універсал Банк» дійсно не навело доказів неотримання постанови про відкриття виконавчого провадження, а у запиті стягувач підтверджує обізнаність з фактом відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області №2-3147/2010 від 26.11.2010, виданого 27.01.2011 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ "Універсал Банк" у розмірі 5317,68 доларів США та 526,18 грн. судових витрат.

Таким чином, прохання у запиті щодо надання номеру ВП та ідентифікатора доступу у виконавчому провадженні висновків суду не спростовують та протилежне не свідчить.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справи «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Враховуючи наведене та надаючи оцінку доводам АТ «Універсал Банк» щодо дотримання десятиденного строку для оскарження дій державного виконавця, наведеним у скаргах та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності і співставленні, колегія суддів вважає, що такі є безпідставними, відтак наявні обґрунтовані підстави для залишення скарги без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №990/115/22 (провадження № 11-107заі22) зроблено правовий висновок про те, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні без обґрунтування неможливості звернення до суду в розумні строки у зв`язку із провадженням такого, не може вважатись поважною причиною пропуску цих строків.

Аналогічний по суті висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 (провадження № 11-119заі22).

Таким чином, саме по собі введення воєнного стану на території всієї держави, який продовжений і на теперішній час, без посилання на конкретні обставини, які були об`єктивно непереборними, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасному зверненню саме заявнику до суду у визначений законом строк, не може бути належною підставою для поновлення строку.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 грудня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк