УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 754/6388/23

провадження № 61-14737ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (далі - ДП «Моррічсервіс»),

у якому просив:

- визнати незаконним з моменту його прийняття наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 01 березня 2023 року № 24/К

«Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта відділу судової роботи Служби правового забезпечення Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків;

- стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2023 року до дня поновлення на роботі, який станом на день пред`явлення позову становив 69 404,56 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним з моменту його прийняття та скасовано наказ Інспекції

з питань підготовки та дипломування моряків від 01 березня 2023 року № 24/К

про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта відділу судової роботи Служби правового забезпечення Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків.

Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь ОСОБА_1 324 760,96 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У задоволенні інших вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта відділу судової роботи Служби правового забезпечення Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків допущено до негайного виконання.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

13 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , підписана адвокатом Скокіним Л. Л., про ухвалення додаткового рішення.

Заява обґрунтована тим, що постановою Київського апеляційного суду

від 12 вересня 2024 року ухвалено постанову по суті апеляційної скарги, проте

не вирішено питання щодо судових витрат.

Вказував, що у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

На підтвердження понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції до відзиву додано копію договору від 25 березня 2024 року № 25/03.24 та копію квитанції

від 26 квітня 2024 року № 2.

Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просив ухвалити додаткове рішення щодо стягнення з ДП «Моррічсервіс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

До заяви долучено копію договору від 25 березня 2024 року № 25/03.24 та копію квитанції від 26 квітня 2024 року № 2.

20 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду

від ДП «Моррічсервіс» надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат.

В обґрунтування поданого клопотання ДП «Моррічсервіс» вказувало,

що позивачем до суду не подано детальний опис робіт, що згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 вересня 2020 року

у справі № 295/190/20, є підставою для відмови у відшкодування витрат. Окрім цього, підприємство посилалося на завищений розмір витрат на професійну правничу допомогу, ураховуючи, що справа не складна, має малу кількість учасників справи, до розгляду справи не залучались перекладачі або експерти,

не проводився допит свідків, не залучались треті особи, не вживались заходи забезпечення позову, справа має подібний характер з урахуванням великої кількості тотожних справ, застосована лише одна норма матеріального права. Зазначено, що заявлена сума до стягнення не конкретизована.

Звертало увагу, що договір про надання правової допомоги укладений 25 березня 2024 року, а апеляційну скаргу подано відповідачем 28 березня 2024 року, тобто після укладення договору. Наведене дає підстави вважати, що договір про надання правової (правничої) допомоги № 25/03.24 укладався з іншою метою,

ані ж представництво інтересів позивача в Київському апеляційному суді. Посилалося на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах

від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17, від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18, та просило зменшити розмір судових витрат.

27 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії додаткової угоди № 01 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 березня 2024 року та акт приймання-передання виконаних послуг від 26 вересня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої адвокатом Скокіним Л. Л., про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив з відсутності підстав для розподілу витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із недолученням до матеріалів справи додаткової угоди, якою адвокат Скокін Л. Л. та ОСОБА_1 погодили вартість надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

05 листопада 2024 року ОСОБА_1, через підсистему «Електронний суд», подав

до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду

від 24 жовтня 2024 року у цій справі, в якій заявник, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП «Моррічсервіс» на свою користь витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що чинний ЦПК України не містить певного переліку документів, якими можуть бути підтверджені витрати на правову допомогу, тому ним було долучено до заяви про стягнення витрат на правову допомогу всі наявні у нього документи.

За частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389

ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17, від 14 січня 2019 року у справі

№ 927/26/18, від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд дійшов переконання, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Зазначеного висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Правове обґрунтування

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються

з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема,

на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункти 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів,

які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку

з реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з пунктом 13 частини третьої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення

або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою, третьою статті 246 ЦПК України встановлено,

що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі,

суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення

по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті,

суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Висновки Верховного Суду

Як вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року у відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що розмір витрат

на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції становить

20 000,00 грн.

У судовому засіданні 12 вересня 2024 року адвокат Скокін Л. Л., який діяв

у інтересах ОСОБА_1 , просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу позивача у суді апеляційної інстанції.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача до суду подано копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 березня 2024 року № 25/03.24, укладеного

між адвокатом Скокін Л. Л. та ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 договору про надання правової (правничої) допомоги адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги клієнту

з наступних питань та у таких обсягах, в тому числі представництво інтересів клієнта у судах усіх інстанцій та юрисдикцій з усіх питань, що стосується клієнта,

в тому числі захисту, надання правової (правничої) допомоги.

Згідно із пунктом 5 договору про надання правової допомоги за надання правової (правничої) допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі

30 000,00 грн за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції.

Вартість та обсяг інших послуг адвоката за цим договором погоджуються сторонами окремо у відповідних додаткових угодах.

За квитанцією від 26 квітня 2024 року № 2 адвокат Скокін Л. Л. отримав

від ОСОБА_1 20 000,00 грн за договором про надання правової допомоги

від 25 березня 2024 року № 25/03.24.

Аналіз пункту 5 укладеного договору про надання правової допомоги дозволив апеляційному суду зробити висновок, що у договорі сторони погодили вартість робіт за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції.

При цьому сторони визначили, що вартість та обсяг інших послуг адвоката погоджуються сторонами окремо у відповідних додаткових угодах.

Разом з тим, стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження того,

що між адвокатом і клієнтом узгоджена вартість надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції і така вартість становить 20 000,00 грн, зокрема не долучено додаткових угод щодо узгодження гонорару адвоката в суді апеляційної інстанції, акта виконаних робіт тощо.

Ураховуючи, що матеріали справи не містили додаткової угоди, якою адвокат Скокін Л. Л. та ОСОБА_1 погодили вартість надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції, підстав для розподілу витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд не убачав.

Розглядаючи заяву, апеляційний суд встановив, що у постанові Київського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року суд під час прийняття постанови досліджував питання щодо наявності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу позивача у суді апеляційної інстанції на підставі наданих стороною позивача доказів.

Під час прийняття оскаржуваної ухвали апеляційний суд виснував про відсутність підстав для розподілу витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку

із відсутністю у матеріалах справи додаткової угоди, якою адвокат Скокін Л. Л.

та ОСОБА_1 погодили вартість надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

За установлених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що заява

про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає, оскільки питання щодо стягнення судових витрат у суді апеляційної інстанції вирішено постановою Київського апеляційною суду від 12 вересня 2024 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі

№ 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) сформульовано висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення

про відрядження).

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду щодо відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з тим,

що питання щодо стягнення судових витрат у суді апеляційної інстанції вирішено постановою Київського апеляційною суду від 12 вересня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389

ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновків щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17, від 14 січня 2019 року у справі

№ 927/26/18, від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони,

яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції -

до прийняття постанови у справі.

Верховний Суд у постановах від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18

та від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19 зазначав, що якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (у суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених вище постановах.

Доводи касаційної скарги щодо того, що чинний ЦПК України не містить певного переліку документів, якими можуть бути підтверджені витрати на правову допомогу, тому ним було долучено до заяви про стягнення витрат на правову допомогу всі наявні у нього документи спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, яким надано належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня

2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська