ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 6/753/799/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2024 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

за участю:

приватного виконавця Білоконь М.В.,

представника стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши подання приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Білоконя Миколи Вадимовича про надання дозволу на реалізацію майна боржника ОСОБА_3 , заінтересована особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Білоконь Микола Вадимович звернувся до суду з поданням, в якому просив надати дозвіл на реалізацію квартири АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить боржнику ОСОБА_3 та, в якій зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подання мотивовано тим, що в приватного виконавця Білоконя М.В. на виконанні перебуває виконавче провадження №74984760 з примусового виконання виконавчого листа №753/20002/23, виданого 10.05.2024 р. Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором про надання безпроцентної позики у розмірі 3 650 820 грн., судових витрат по справі у вигляді судового збору в розмірі 7 246 грн. 80 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 36 508 грн. 20 коп.

В результаті вжитих приватним виконавцем заходів при примусовому виконанні рішення суду, рухомого майна боржника, грошових коштів на рахунках боржника не виявлено.

В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем встановлено, що боржник є власником квартири АДРЕСА_1 . Разом з тим, у вказаній квартирі зареєстрована дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки вказана квартира не є об`єктом спільної власності з дитиною, боржник та дитина в квартирі фактично не проживають, боржник має у власності інше нерухоме майно, зазначає, що продаж квартири в порядку примусового виконання судового рішення у виконавчому провадженні не призведе до порушення прав дитини.

В судовому засіданні приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Білоконь М.В., та подання підтримав, просив задовольнити.

Боржник в судове засідання не з`вився, про час та місце розгляду подання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, а тому суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов до наступних висновків.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Білоконя М.В. знаходиться виконавче провадження №74984760 з примусового виконання виконавчого листа №753/20002/23, виданого 10.05.2024 р. Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором про надання безпроцентної позики у розмірі 3 650 820 грн., судових витрат по справі у вигляді судового збору в розмірі 7 246 грн. 80 коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 36 508 грн. 20 коп.

10.05.2024 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білоконем М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №74984760.

10.05.2024 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білоконем М.В. винесено постанови про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника .

27.05.2024 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білоконем М.В. винесено постанову про розшук майна боржника.

12.07.2024 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Білоконем М.В. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника щодо квартири АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить боржнику ОСОБА_3 .

У ході проведення виконавчих дій при примусовому виконанні рішення суду, приватним виконавцем не виявлено рухомого майна та грошових коштів на рахунках боржника.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.05.2024 р., ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 15.07.2024 р. у вказаній квартирі зареєстрована малолітня дитина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Суд виходить з того, що пунктом 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 48 вказаного Закону передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).

Згідно із частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (ч. 6 ст. 48 Закону).

Відповідно до пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Пунктом 4 абзацу 3 пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року №2831/5 передбачено, що заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами (в електронній або паперовій формі): у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - копія дозволу органу опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Отже, враховуючи законодавство, що регулює примусове виконання рішень, для реалізації арештованого майна, право користування яким мають діти, дозвіл органу опіки та піклування на таку реалізацію є необхідним.

Частиною 2 ст. 6 СК України передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років

Як зазначено вище, не спростованим є те, що у квартири АДРЕСА_1 , зареєстрована донька боржника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Таким чином, беззаперечним є те, що враховуючи вимоги ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та положення Інструкції № 512/5 державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (схожий висновок викладено в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 751/15667/15-ц, від 25.11.2019 у справі № 718/482/15-ц, від 15.02.2023 у справі № 2-537/11).

Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених ст. ст. 17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.

Отже, передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Однак особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду в п. 70 постанови від 26.10.2021 у справі № 755/12052/19 сформулювала висновки про те, що, на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним або приватним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному або приватному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного або приватного виконавця та/або органу опіки та піклування.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11, у постанові Верховного Суду від 04.10.2023, у справі № 925/362/20, зі спору, що виник з подібних правовідносин.

Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду.

Так, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку ст. 435 ЦПК України, висновок про що викладно в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 2-537/11.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Однак, всупереч Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, Порядку реалізації арештованого майна приватний виконавець Білоконь М.В. при вчиненні виконавчих дій щодо майна боржника ОСОБА_3 не звернувся до органу опіки та піклування за відповідним дозволом на реалізацію нерухомого майна боржника, в якому проживає та зареєстрована малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зважаючи на відсутність відмови органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, суд вважає недоцільним надавати оцінку добросовісності дій боржника, а саме: з якого часу дитина зареєстрована у вказаній квартирі; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок її реєстрації та вселення у квартиру; чи є вказане житло місцем її постійного проживання; чи наявне інше приміщення в дитини чи її батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; який ступінь споріднення між дитиною та боржником та інші обставини.

З огляду на викладене, враховуючи, що матеріали подання не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що приватний виконавець звертався до органу опіки та піклування щодо надання дозволу на реалізацію частини майна, право користування яким має малолітня дитини, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного подання .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 259, 260, 268, 353, 354, 440 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Білоконя Миколи Вадимовича про надання дозволу на реалізацію майна боржника ОСОБА_3 , заінтересована особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Р.ЛУЖЕЦЬКА