П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якій він просив стягнути з відповідача інфляційні втрати, 3% річних та відшкодувати моральну шкоду у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2022 року у справі №640/1241/21.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2024 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, 07 серпня 2024 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 07.11.2024 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не направляли.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до наступного:

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, зазначив, що оскільки заявлені позовні вимоги є похідними від основного спору щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії), який розглядався за правилами адміністративного судочинства, то позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, за правилами якого був розглянутий основний спір.

При цьому суд першої інстанції послався на висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19), в якому зазначено, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У зазначеній позиції ВП Верховного Суду зазначено, що інфляційні втрати та 3% річних не є фактично шкодою, а є додатковими зобов`язаннями, які мають поділяти долю основного зобов`язання, а отже слідують за ним. Це є компенсація за невиконання основного зобов`язання.

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції в частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідає вимогам закону.

У той же час суд першої інстанції не звернув уваги, що в даному позові було заявлено ще й вимогу про відшкодування моральної шкоди, при цьому на відміну від передбачених ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних, ця вимога є саме вимогою про відшкодування шкоди, тому вищевказана правова позиція не може бути розповсюджена на неї.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зважаючи на наведене, вимога про відшкодування моральної шкоди, яка не заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства, відтак в цій частині оскаржувана ухвала підлягає скасуванню та направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Що стосується вимоги апелянта про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги з судді Шевченківського районного суду м. Києва, колегія суддів зазначає, що у відповідності до положень ст.. 141 ЦПК України судовий збір стягується не з суду чи судді, а розподіляється між сторонами за результатами розгляду справи по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 липня 2024 року в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати, в цій частині справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько