Провадження № 22-ц/812/1676/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 грудня 2024 року м. Миколаїв

справа № 489/3249/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Травкіною В.Р.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником адвокатом Пузіним Денисом Миколайовичем, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 17 вересня 2024 року під головуванням судді Костюченка Г.С., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2024року Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 29 жовтня 2021 року між АТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 501382148. Відповідно до умов договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Посилаючись на викладене та порушення відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом, що станом на 15 вересня 2023 року складає 286 071грн 15 коп. з яких: 182 268 грн 91 коп. заборгованість за кредитом; 103 802 грн 24 коп. заборгованість за відсотками.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 адвокат Пузін Д.М.- заперечував проти задоволення позову, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують, що саме відповідач був зареєстрований в телекомунікаційній системі та ним отримані логін та пароль в системі, а отже відповідачем не було вчинено дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір. Також не доведено, що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору та те, що кредитні кошти були зараховані на платіжну картку, яка належить саме відповідачеві.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501382148 від 29 жовтня 2021 року у розмірі 286 071 грн 15 коп., також стягнуто 3 432 грн 86 коп. судового збору.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за наданим кредитом, яка підлягає стягненню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пузін Д.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача зазначав, що як на доказ укладення договору між банком і відповідачем, позивачем надано анкету-заяву, яка оформлена на паперовому носії, Умови і правила обслуговування в АТ «Альфа Банк, тарифи, таблиця обчислення вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту. Проте, Умови і правила обслуговування в АТ «Альфа Банк, тарифи, таблиця обчислення вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту не містять підпису відповідача та позивачем не доведено, що саме ці Умови, тарифи, таблицю обчислення вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту розумів відповідач, ознайомившись і погодившись з ними, підписуючи анкету-заяву. Роздруківка з сайту банку не може бути належним доказом, оскільки повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Тобто до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Доводи позивача про те, що Умови і правила обслуговування в АТ «Альфа Банк, тарифи, таблиця обчислення вартості кредиту та паспорт споживчого кредиту були надіслані відповідачеві в електронній формі у відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» не звільняють позивача від обов`язку доведення Умов, тарифів, таблиці обчислення вартості кредиту та паспорту споживчого кредиту, що діяли на момент укладання договору. Водночас у матеріалах справи відсутнє підтвердження із зазначенням дати та часу одержання ОСОБА_1 в електронному вигляді вищевказаних документів. Крім того, позивач необґрунтовано збільшив суму заборгованості за кредитом на суму відсотків за користування кредитом, оскільки така сума є складовою повної вартості кредиту, однак не є сумою, яку фактично отримав борг позичальник, а відтак не підлягає стягненню, що узгоджується із висновками Верховного суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 293/599/19-ц. З банківської виписки вбачається, що до загальної суми заборгованості увійшла і заборгованість з комісії за розрахункове-касове обслуговування основної картки та комісії за обслуговування основної картки. Представник відповідача також звертає увагу, що АТ «Сенс Банк» не мало право нараховувати відповідачу у період дії в Україні воєнного стану 3% річних та інфляційні втрати.

Позивач правом на подачу відзиву не скористався.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про день, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Пузіна Д.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та його представника Пузіна Д.М. Також у вказаній заяві представник апелянта вказував, що апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Рудницький Ю.І. подав заву про підтримання позовних вимог АТ «Сенс Банк». Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі.

З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

Зі змісту статей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» (далі Закон) електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Зазвичай такі правила є невід`ємною частиною кредитного договору, що прописується в самому договорі та без підтвердження про ознайомлення з такими, договір не буде укладено.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом першої інстанції установлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 29 жовтня 2021 року ОСОБА_1 шляхом введення одноразового персонального ідентифікатора «0520» був здійснений акцепт запропонованої АТ «Альфа-Банк» публічній пропозиції - Оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501382148 на умовах, викладених в цій публічній пропозиції та додатках до договору, що розміщені на веб-сайті банку, що підтверджується довідкою позивача про ідентифікацію ОСОБА_1 (а.с. 113 зв.).

Введення одноразового персонального ідентифікатора і є вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, а саме - акцептом в розумінні ч. 3 п. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію".

За такого на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд першої інстанції вірно вважав доведеними факт укладання 29 жовтня 2021 року АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту № 501382148.

Відповідно до умов укладеного між АТ «Альфа-Банк» (назва якого на підставі загальних зборів акціонерів від 12 серпня 2022 року була змінена на АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту, що були узгоджені сторонами в Оферті на укладання угоди про надання споживчого кредиту та Акцепті вказаної публічної пропозиції, сторони погодили суму кредиту, що надається відповідачу - 186 000,00 грн, проценти за користування кредитом - 35,00% річних, строк користування кредитними коштами 60 місяців з кінцевим строком повернення кредитних коштів 29 жовтня 2026 року (а.с. 44-53)

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недоведеності укладання договору відповідачем на зазначених умовах.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1ст.1048 та ч.1ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Стаття 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Позивач свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №501382148 виконав , надавши відповідачу грошові кошти в обумовленому Договором розмірі, що підтверджується меморіальним ордером про перерахування 29 жовтня ОСОБА_1 186 000 грн (а.с. 41).

Факт отримання кредитних коштів, користування ними та часткового погашення кредитної заборгованості підтверджується і випискою з рахунку відповідача (а.с. 26-39).

У справах про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку відповідачу нараховано заборгованість за кредитним договором, яка станом на 15 вересня 2023 року складає 286 071грн 15 коп. з яких: 182 268 грн 91 коп. заборгованість за кредитом; 103 802 грн 24 коп. заборгованість за відсотками (а.с. 42).

Відповідач доказів погашення вказаної заборгованості, а також доказів, які підтверджують повернення позичальником кредиту у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, та спростовують правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, не надав.

25 січня 2024 року позивач направив ОСОБА_1 вимогу про повернення кредиту, яка останнім залишена без задоволення.

Встановивши такі обставини, з огляду на вищевикладені вимоги закону суд першої інстанції обґрунтовано стягнув вищевказану суму заборгованості з відповідача на користь позивача.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 18, за змістом якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Проте позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 передбачених статтею 625 ЦК України інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми АТ «Сенс Банк» не заявляло, а тому доводи апеляційної скарги про неправомірність дій позивача у зв`язку із нараховуванням відповідачу у період дії в Україні воєнного стану 3% річних та інфляційні втрати - є безпідставними.

Також не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на необґрунтоване збільшення позивачем суми заборгованості за кредитом на суму відсотків за користування кредитом та на суму комісії за розрахункове-касове обслуговування основної картки, оскільки з наданого АТ «Сенс Банк» розрахунку заборгованості (а.с. 42) слідує, що зазначені апелянтом доводи не відповідають обставинам справи, оскільки позивачем тіло кредиту не збільшувалось за рахунок включення до нього процентів чи комісії, комісія позивачем взагалі не нараховувалась та вимог про її стягнення не заявлялось.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Таким чином, колегія не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, постановленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, оскільки апеляційної скарга задоволенню не підлягає, то і відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Пузіним Денисом Миколайовичем, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 10 грудня 2024 року