Справа № 522/1821/23
Провадження № 2/522/1680/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Сировій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що в результаті незаконного притягнення в якості обвинуваченого у кримінальному провадженні № 0000420 від 18.03.2015 року, за ознаками злочину, передбаченого за ч. 3 ст. 368 КК України та чотирирічного провадження у суді, він зазнав значних матеріальних збитків, пов`язаних зі зверненням за професійною правничою допомогою до адвокатів, витрати по сплаті грошової застави та упущеної вигоди, у вигляді недоотриманої заробітної плати через відсторонення та втрату посади, тощо.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2023 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

02 березня 2023 року від представника позивача адвоката Ушакова О.О. до суду надійшло клопотання про залучення співвідповідачів Службу безпеки України та Офіс Генерального прокурора.

16 березня 2023 року від представника позивача адвоката Ушакова О.О. до суду надійшло клопотання про залучення співвідповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

09 жовтня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання від представника відповідача про залучення співвідповідачів Служби безпеки України та Офісу Генерального прокурора.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ушакова Олексія Олександровича про залучення співвідповідачів та представника Державної казначейської служби по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури задоволено, залучено до участі у справі у якості співвідповідача - Службу Безпеку України (, Київська обл., м. Київ, вул. Володимирська, 33, індекс 01601), залучено до участі у справі у якості співвідповідача - Офіс Генерального прокурора (, Київська обл., м. Київ, вул. Різницька, 13/15, індекс 01011), залучено до участі у справі у якості співвідповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (, Одеська обл., місто Одеса, вул. Преображенська, будинок 44, індекс 65014).

15 березня 2023 року від представника Державної казначейської служби України до Приморського районного суду м. Одеси надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечував проти задоволення позовної заяви та зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню з підстав зазначених у відзиві.

25 грудня 2023 року від представника Головного управління ДМС в Одеській області до Приморського районного суду м. Одеси надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого відповідач позов ОСОБА_1 не визнав, заперечуючи проти задоволення його вимог, з підстав зазначених у відзиві.

16 січня 2024 року від представника Офісу Генерального прокурора до Приморського районного суду м. Одеси надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов ОСОБА_1 не визнав, заперечуючи проти задоволення його вимог, з підстав зазначених у відзиві.

08 квітня 2024 року та 23 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника Служби Безпеки України надійшли пояснення по справі, в яких представник СБУ позов не визнав, заперечував проти його задоволення в повному обсязі.

В судових засіданнях сторона позивача підтримувала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, давала пояснення згідно з позовною заявою. Представники відповідача та співвідповідачів позовні вимоги не визнали в повному обсязі давали пояснення відповідно до наданих відзивів та пояснень, наявних матеріалах справи. Від представника Державної казначейської служби України в Одеській області до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника казначейської служби.

Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

18.03.2015 року слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України внесено до ЄРДР відомості за № 0000420 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

02.10.2015 року слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України Чернобаєвим С.І. складено та вручено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000420 від 18.03.2015 року про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме у одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

07.10.2015 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/36938/15-к ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від посади до 02.12.2015 року.

10.11.2015 року Державною міграційною службою України винесено наказ № 704-к «Про відсторонення від посади ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 відсторонено від посади до 02.12.2015 року.

10.11.2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області винесено наказ № 567 «Про оголошення наказу ДМС щодо відсторонення від посади ОСОБА_1 ».

08.02.2016 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/5207/16-к ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від посади до 01.04.2016 року.

19.02.2016 року Державною міграційною службою України винесено наказ № 57-к «Про відсторонення від посади ОСОБА_1 ».

19.02.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області винесено наказ № 56-к «Про оголошення наказу ДМС щодо відсторонення від посади ОСОБА_1 ».

31.03.2016 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/14937/16-к ОСОБА_1 тимчасово відсторонено від посади до 01.05.2016 року.

28.04.2016 року Державною міграційною службою України винесено наказ № 296-к «Про відсторонення від посади ОСОБА_1 ».

29.04.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області винесено наказ № 505-к «Про оголошення наказу ДМС щодо відсторонення від посади ОСОБА_1 ».

27.04.2016 року ОСОБА_1 був вручений обвинувальний акт, який в подальшому було направлено до Приморського районного суду м. Одеси.

У зв`язку із затвердженням змін до структури Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, введенням в дію змін до штатного розпису на 2015 рік ГУ ДМС в Одеській області наказом Державної міграційної служби України від 31 грудня 2015 року № 180, та відповідно до ч. 3 ст. 5, абз. 3 ч. 4 ст. 43 Закону України "Про державну службу" та пп. 13, 25 п. 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, наказом Державної міграційної служби України від 06 жовтня 2016 № 607-к "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено позивача 06 жовтня 2016 з посади першого заступника начальника Головного управління - начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області в порядку переведення для подальшої роботи в Головному управлінні ДМС в Одеській області відповідно до ст. 32 КЗпП України.

Вказаний розпорядчий акт оголошено наказом ГУ ДМС в Одеській області від 06 жовтня 2016 року № 520-к.

Позивач з вказаним наказом ознайомився 11 жовтня 2016 року та отримав його копію.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07 жовтня 2016 року № 525-к "Про призначення ОСОБА_1 ", позивача призначено на посаду головного спеціаліста Малиновського районного відділу в м. Одеса ГУДМС в Одеській області, з посадовою інструкцією головного спеціаліста Малиновського районного відділу в м. Одеса його ознайомлено 08 жовтня 2016 року.

21.12.2019 року вироком Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/8136/16-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано його за ч. 3 ст. 368 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, який набрав законної сили 03.02.2020 року.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Порядок відшкодування шкоди встановлюється Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі Закону № 266/94-ВР).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року по справі № 804/8231/17 надав висновок, за яким приписи ст. 6 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розповсюджуються на осіб, які звільнені з роботи (посади) саме у зв`язку з незаконним засудженням або відстороненням від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було відсторонено від посади першого заступника начальника Головного управління начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області з 07.10.2015 (відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.10.2015 по справі № 757/36938/15-к) по 01.05.2016 включно (відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 31.03.2016 по справі № 757/14937/16-к). З врахуванням викладеного, строк відсторонення позивача від посади у період з 07.10.2015 по 01.05.2016 відбувся на період проведення досудового розслідування на підставі ухвал слідчого судді.

Отже, таке відсторонення відбулося на період проведення досудового розслідування, а не у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

25 травня 2016 року позивачу, який працював на посаді першого заступника начальника Головного управління - начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області, вручено попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі вимог ст. 43 та п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України "Про державну службу" через виведення відповідної посади, яку обіймав позивач, зі штатного розпису.

У зв`язку із затвердженням змін до структури Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, введенням в дію змін до штатного розпису на 2015 рік ГУ ДМС в Одеській області наказом Державної міграційної служби України від 31 грудня 2015 року №180, та відповідно до ч. 3 ст. 5, абз. 3 ч. 4 ст. 43 Закону України "Про державну службу" та пп. 13, 25 п. 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, наказом Державної міграційної служби України від 06 жовтня 2016 №607-к "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача звільнено 06 жовтня 2016 з посади першого заступника начальника Головного управління - начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області в порядку переведення для подальшої роботи в Головному управлінні ДМС в Одеській області відповідно до ст. 32 КЗпП України.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 07 жовтня 2016 року № 525-к "Про призначення ОСОБА_1 ", позивача призначено на посаду головного спеціаліста Малиновського районного відділу в м. Одеса ГУ ДМС в Одеській області.

Отже, звільнення позивача відбулось не у зв`язку з незаконним засудженням, а у порядку переведення, що є самостійною підставою для звільнення з державної служби, незалежно від обставин притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Твердження позивача про те, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження відносно нього, ДМС було проведено організаційні заходи, в результаті яких скорочено посаду позивача та з 07.10.2016 його переведено на посаду головного спеціаліста Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС в Одеській області не є взаємозалежними з розслідуванням кримінального провадження та судовим розглядом, не має причинно-наслідкового зв`язку, адже здійснювалось ДМС на виконання ухвал слідчого судді.

Виходячи з цього, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин положення статті 6 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР не підлягають.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 30.05.2024 по справі № 640/24099/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ДМС про визнання протиправним дій, зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у період з 07.10.2016 до 03.02.2020 позивач ОСОБА_1 продовжував працювати в ГУ ДМС в Одеській області на посаді головного спеціаліста Малиновського РВ у м. Одесі та отримував заробітну плату відповідно до наявних в матеріалах справи довідок про доходи.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 недоотриманого доходу у вигляді заробітної плати у розмірі 1049688,64 грн.

Вимоги щодо стягнення на користь ОСОБА_1 внесеної застави у сумі 413400,00 грн., також не підлягають задоволенню з огляду на те, що згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2019 по справі № 522/8136/16-к серед іншого вирішено запобіжний захід відносно позивача у вигляді застави скасовано. Кошти внесені на рахунок 2807 отримувача УДКСУ в Печерському районі м. Києва, код отримувача 02896745, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві, на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02.10.2015 р. (справа № 757/36478/15-к) в якості застави за ОСОБА_1 в сумі 413400 (чотириста тринадцять тисяч чотириста) повернуто заставодавцю.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування матеріальної шкоди. При цьому не будь-яке рішення свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20).

Для відшкодування шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

В постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Заявляючи вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1738188,64 грн., позивач до позовної заяви не додав доказів на підтвердження такого розміру шкоди, а обмежився лише констатацією відповідних фактів, однак матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів як про заподіяння шкоди, так і про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і шкодою.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України ицивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання відповідачами йому матеріальної шкоди та не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вину останніх в її завданні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Суд зауважує, що питання про відшкодування шкоди вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, враховуючи доводи сторін, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам та правильно застосувавши вищезазначені норми ЦК України.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 24, 55, 56, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-23, 1167-1176 ЦК України, ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Офісу Генерального прокурора, Служби безпеки України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутніми при проголошенні рішення, у той же строк з дня отримання його копії.

Суддя Ю.Б. Свячена

26.11.24