ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9499/24 Справа № 2-1194/06 Суддя у 1-й інстанції - Фісунова А.Л. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П. ,

розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Скачкова Романа Валерійовича, на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2005 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_3 на предмет стягнення з відповідача на користь аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від доходів, щомісячно, починаючи стягнення з 23 листопада 2005 року та до досягнення дитиною повноліття, обґрунтовуючи це тим, що відповідач є батьком дитини та у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає, а її доходів для повноцінного розвитку дитини не вистачає.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2006 року вирішено стягувати з ОСОБА_3 , 1971 року народження аліменти у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до його повноліття, щомісячно, починаючи з 23 листопада 2005 року, допустивши у справі негайне виконання рішення у розмірі місячного платежу (а.с. 16,17).

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 через свого представника адвоката Скачкова Р.В. у липні 2024 року подав до суду заяву про перегляд заочного рішення суду від 31 березня 2006 року (а.с.23-26).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Скачкова Р.В. про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишено без задоволення (а.с.63,64).

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 через свого представника адвоката Скачкова Р.В. у вересні 2024 року подав апеляційну скаргу (а.с. 67-72), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано того факту, що він у період 2002-2003 років перебував під вартою та відбував покарання у місцях позбавлення волі та не може бути батьком дитини позивача, враховуючи її народження через 11 місяців після його затримання. Також зазначає, що позивач є його колишньою дружиною, з якою він розірвав шлюб у 1999 році, що, на думку апелянта, також підтверджує відсутність факту перебування його у стосунках з позивачем у період 2002-2003 років.

Позивач ОСОБА_2 , не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду заочного рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як батько дитини, в силу ст. 181,182,183 Сімейного кодексу України, має утримувати дитини, натомість свого батьківського обов`язку не виконує у добровільному порядку, що є підставою для стягнення з нього на користь позивача на утримання малолітнього сина аліментів у розмірі 1/4 частки від доходу відповідача, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до його повноліття, щомісячно, починаючи з дати подання позову, тобто з 23 листопада 2005 року.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі по 18 жовтня 1999 року. З 2002 року по 2003 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, у яких мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , 1994 року народження, та ОСОБА_4 , 2003 року народження, які проживають з позивачем і знаходяться на її утриманні.

Доводи апелянта про те, що в період 2002-2003 років він не проживав разом із позивачем та не мав з нею стосунків, враховуючи розірвання шлюбу у 1999 році, колегія суддів прийняти до уваги не може, оскільки зазначені обставини не спростовують того, що апелянт записаний у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська від грудня 2003 року, як батько, що покладає на відповідача обов`язок з утримання дитини у відповідності до положень ст. 181,182 Сімейного кодексу України.

Разом з цим, доводи апелянта про те, що заявою його тітки ОСОБА_6 , поданої до суду 13 лютого 2006 року, про неможливість спільного проживання позивача та відповідача в період 2002-2003 років у зв`язку із взяттям його під варту 27 серпня 2002 року, спростовується його батьківство, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відсутність факту спільного проживання не доводить відсутності факту батьківства.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що апелянт, достеменно знаючи про наявність у позивача дитини, народженої у 2003 році, не скористався своїм правом, передбаченим ст. 136 Сімейного кодексу України, та не оскаржував батьківство відносно дитини ОСОБА_4 щонайменш з середини 2005 року по закінченню строку відбування покарань, визначеного у довідці про відбування покарання (а.с.12), та до теперішнього дня.

Крім цього, колегія суддів не приймає до уваги і ті доводи апелянта про неналежне повідомлення його про дату та час судового засідання у справі, оскільки, як зазначає апелянт, та це узгоджується із відомостями у довідці про відбування покарання, адреса прямування ОСОБА_3 з місць позбавлення волі зазначена саме його тітки ОСОБА_6 , яка, до того ж, завчасно до судового засідання, 13 лютого 2006 року (а.с.11), подала заяву про заперечення спільного проживання ОСОБА_3 з позивачем ОСОБА_2 з наданням копії довідки про відбування покарань виданої ОСОБА_3 при його звільненні з місць позбавлення волі.

Саме за цією адресою, тобто, за місцем знаходження відповідача після звільнення з місць позбавлення волі, судом першої інстанції і відправлялась письмова повістка, у відповідності до вимог ст. 76,77 ЦПК України, в редакції від 23 вересня 2005 року, що підтверджується копією розписки, наявною у матеріалах справи (а.с.10) та було направлено копію заочного рішення суду (а.с.18).

Таким чином, суд правомірно вважав встановленим той факт, що сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , батьком якого є ОСОБА_3 , про що записано у свідоцтві про народження дитини та це не спростовано апелянтом, як і не доведено апелянтом того, що він не є батьком ОСОБА_4 , який наразі вже повнолітній, а, відтак, у нього наявний обов`язок, в силу ст. 181,182 Сімейного кодексу України, утримувати дитину ОСОБА_4 до його повноліття, як про це вірно зазначено у судовому рішенні.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_3 , вірно встановивши фактичні обставини справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Скачкова Романа Валерійовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2006 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна