Дата документу 06.12.2024Справа № 554/4907/19
Провадження № 2/554/5128/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2024 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Чуванової А.М.,

за участю секретаря судового засідання Єсліковської О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому вказав, що 18.12.2008 року відповідач стала клієнтом АТ КБ «Приватбанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», згідно якої ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, всупереч норм закону та умов договору, ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 30.04.2019 року має заборгованість у сумі 245 368,92 грн., яка складається із 4 385,24 грн. заборгованості за кредитом, 235 967,99 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 5 015,69 грн. заборгованості за пенею та комісією.

Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Таким чином, заборгованість до стягнення становить 126 456,53 грн., яка складається з 4 385,24 грн. заборгованості за кредитом, 122 071,29 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом з 18.12.2008 року по 30.07.2018 року. Відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість по договору не погашає, тому позивач змушений звернутися до суду з позовом.

Ухвалою суду від 25.06.2019 року відкрито провадження по даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 26.07.2019 року, ухваленим у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 126 456,53 грн., та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 12.08.2024 року скасовано заочне рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 26.07.2019 року. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.

10.09.2024 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Павлюк І.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті, банк публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує вказані умови та правила. Тобто, Умови та Правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. У відповідності Умов та Правил звернення клієнта до банку про відкриття банківського рахунку чи отримання іншої банківської послуги викладається у заяві, форма якої затверджена останніми, надана позивачем заява не містить відомостей щодо розміру кредитного ліміту в розмірі, заявленому позивачем в позовних вимогах. Вказані письмові докази не свідчать, що відповідачу встановлено кредитний ліміт 5 000,00 грн., які позивач просить стягнути як заборгованість за простроченим тілом кредиту. У наявній в матеріалах справи заяві про приєднання процентна ставка не зазначена.

Отже, сама по собі підписана заява без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, за невиконання кредитного договору. Роздруківка Умов та Правил належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких умов вважає, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися ним самим у період - з часу виникнення спірних до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто банк міг додати до позовної заяви договір у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком документи через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З аналізу заяви від 18.12.2008 року, яка начебто підписана відповідачем і на яку позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, вбачається наступне. Заява не містить: відміток навпроти картки/послуги, яку вона начебто бажає отримати; суми бажаного кредитного ліміту по платіжній картці вказана інша ніж стверджує позивач; відмітки, яка б свідчила про отримання та ознайомлення відповідачем зі змістом пам`ятки клієнта, котра містить, в тому числі, Умови і Правила та Тарифи користування і кредитування.

Більше того, вказана пам`ятка не долучена позивачем і до позовної заяви. З вищевикладеного вбачається, що заява не є належним, достовірним доказом, який підтверджує факт звернення відповідача до позивача із заявою про приєднання до публічного договору в частині отримання банківських послуг із отримання кредиту або картки, яка б давала можливість використовувати кредитні кошти, встановлені у формі кредитного ліміту. З наданих позивачем в обґрунтування позовних вимог доказів вбачається, що у заяві відсутні дані, що відповідач отримала Пам`ятку клієнта, що містить основні умови обслуговування та кредитування, а також Тарифи і поставила свій підпис. В матеріалах справи відсутня Пам`ятка клієнта, докази на підтвердження того, що підписуючи заяву відповідач мала на увазі саме Умови і Правила надання банківських послуг, затверджені станом на 2008 рік та тарифи, на які посилається позивач та докази їх надання.

Жодний із наданих позивачем доказів не містить номера виданої відповідачу картки, її копії із зазначенням терміну дії. Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви, остання разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, а долучені позивачем до позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містять підпису відповідача, очевидним є факт не доведення позивачем, що під час підписання заяви відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами. За таких умов, твердження позивача про досягнення між ними згоди стосовно всіх істотних умов договору є завідомо безпідставними. Більше того, щоб порушити певні умови договору необхідно бути з ними ознайомленим і взагалі знати про існування договору.

З усього вищевикладеного вбачається, що докази надані позивачем (заява, витяг з умов та правил надання банківських послуг, тарифами з обслуговування кредитних карт «Універсальна») є неналежними, недостовірними і з огляду на вимоги ст. ст. 11,626,634, 638,639 ЦК України не можуть свідчити про укладення між нами Договору про надання банківських послуг, в межах якого відповідачем начебто і отримано кредит. За таких умов, у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено в повному обсязі.

Крім того, в обґрунтування суми заборгованості позивач надає розрахунок заборгованості за договором б/н від 18.12.2008 року, укладеного між ПритБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30.04.2019 року. В останньому міститься хронологічно викладена інформація, в тому числі, але не виключно, про: залишок поточної заборгованості за наданим кредитом; процентну ставку (поточну); процентну ставку (прострочену) та інше. Разом з тим, з огляду на неналежність як доказів заяви, Умов та Правил, Тарифів, про що говорилось вище, до позову не додано жодного доказу, який би підтверджував: факт отримання відповідачем картки, з якої начебто знімались кошти у якості кредиту; факт отримання відповідачем кредитних коштів; вид, тип отриманої картки; строк дії кредитної карти; звітний період клієнта за договором про надання банківських послуг; розмір відсоткової ставки по кредиту та інше. За таких умов, наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між відповідачем та позивачем, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Однак, розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Тому, у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено в повному обсязі.

Також, з моменту укладеного договору про нібито наданого кредиту до часу звернення позивача до суду пройшло майже 11 років. Як вбачається із розрахунку наданого позивачем строк погашення виданого кредиту настав 01.06.2014 року. За таких умов, останнім днем строку позовної давності по даній справі є 01.06.2017 року. Разом з тим, даний позов пред`явлено лише у 2019 році, що свідчить про пропуск позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (а.с.93-98).

Представник позивача до суду не з`явився, про розгляд справи позивач повідомлений належним чином, в позовній заяві просить про розгляд справи у відсутність свого представника.

Суд вважає розглянути справу у відсутність представника позивача, у відповідності до положень ст.211 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні 29.11.2024 року позов визнала частково. Зазначила, що у неї була картка з 2008 року, про заборгованість вона взнала у квітні 2024 року. Кредит відповідач визнає, але відсотки не згодна платити. Вказала на те, що вона отримує невелику пенсію, має сина, який на теперішній час перебуває в полоні.

До суду 06.12.2024 року відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином. Суд вирішив закінчити розгляд справи у відсутність сторін, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Заслухавши відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 цього кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у вказаному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. А отже, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Звертаючись із позовом до суду, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами.

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 18.12.2008 року, станом на 30.04.2019 року ОСОБА_1 має заборгованість у сумі 245 368,92 грн., яка складається із 4385,24 грн. заборгованості за кредитом, 235 967,99 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 5 015,69 грн. заборгованості за пенею та комісією (а.с.5-8).

Однак позивач, посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 126 456,53 грн., яка складається з 4 385,24 грн. заборгованості за кредитом, 122 071,29 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом з 18.12.2008 року по 30.07.2018 року.

Судом встановлено, що станом на день розгляду справи заборгованість за договором кредиту відповідачем не погашена, тому сума простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 4 385,24 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі процентів за користування кредитними коштами, АТ КБ «ПриватБанк» додав до позовної заяви, крім іншого, копії заяви від 18 грудня 2008 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», які підписані відповідачкою (а.с.9,10).

У заяві та довідці зазначено, що базова відсоткова ставка за кредитом становить 3% на місяць на залишок заборгованості.

Отже, при укладенні кредитного договору сторонами було погоджено процентну ставку.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 122 071,29 грн., суд дійшов до такого висновку.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

За правилами ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентата визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

За змістом положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закон) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що несуперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, частина 4 статті 18 Закону не містить застереження щодо незастосування зазначених положень пункту 5 частини 3 цієї статті до умови договорів про надання споживчого кредиту.

Частинами 5 та 7 статті 18 Закону передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм, дає підстави для висновку про те, що нарахований позивачем розмір відсотків є несправедливим.

Так, судом встановлено, що заборгованість відповідача за кредитом становить 4385,24 грн. При цьому, заборгованість за відсотками позивач просить стягнути у розмірі 122 071,29 грн., яка у 27 разів перевищує розмір боргу.

Суд вважає, що нарахована позивачем сума по відсоткам за користування кредитом 122 071,29 грн. не відповідає вимогам чинного законодавства про захист прав споживачів. Крім того, передбачення в договорі такого високого розміру відсотків порушує принцип рівності сторін договору, учасником якого є відповідач як споживач, тим самим порушує його права споживача, тому вимога позивача про стягнення цієї суми заборгованості за процентами, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим ст. 3 п. 6, ст. 509 ч. 3 та ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, є несправедливо непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків позивачем, а наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення як засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання.

З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому, держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013).

У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

При цьому, суд вважає релевантним посилання на вказане рішення Конституційного суду при вирішенні питання про розмір відсотків за порушення відповідачкою грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, суд, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків невиконаному зобов`язанню відповідача та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає, що належить зменшити розмір відсотків до розміру 2192,62 грн., що складає 50% від суми заборгованості за кредитом. На переконання суду, саме такий розмір відсотків буде справедливим, забезпечить розумний баланс інтересів сторін та є адекватним у розрізі конкретних правовідносин.

Враховуючи наявність у ОСОБА_1 непогашеної заборгованості за кредитним договором, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача частково, а саме: стягнути заборгованість за кредитним договором, яка складається з наступного: 4 385,24 грн.- заборгованість за кредитом; 2 192,62 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом, а всього:6 577,86 грн.

Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, на 5,2 % (6 577,86 х100/126 456,53=5,2), то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі 96,05 грн. (1 921 грн. х 5,2%).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,267,268 ЦПК України, ст.ст.526,610,611 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: 01001 м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, , заборгованість у розмірі 6 577,86 гривень за кредитним договором б/н від 18.12.2008 року та судові витрати у вигляді судового збору в сумі 96,05 гривень.

В задоволенні інших позовних вимог Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: 01001 м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, ;

відповідач: ОСОБА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено 11.12.2024 року.

Суддя А.М.Чуванова