Справа № 515/1155/24
Провадження № 2/513/940/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Миргород В.С.,

при секретарі судового засідання Аркуші І.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення, суд, -

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2024 року позивач звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що працює за сумісництвом на посаді директора Безім`янського будинку культури Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з 2017 року. Однак, за 2021-2024 роки позивачу, як працівнику-суміснику, не було виплачено матеріальної допомоги на оздоровлення. 30 квітня 2024 року Відділом освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області позивачу відмовлено у виплаті, у зв`язку з відсутністю коштів у межах фонду оплати праці. За звернення позивача до Державної служби з питань праці, 17 червня 2024 року остання отримала відповідь про те, що допомога на оздоровлення є гарантованою виплатою, передбаченою законодавством. Отже дії відповідача позивач вважає порушенням своїх прав на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Враховуючи викладене, просить суд визнати протиправною відмову відповідача у виплаті їй матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2021-2024 роки та зобов`язати відповідача нарахувати та виплати їй вказані кошти.

На підставі розпорядження в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області О.А.Дем`янової від 22 липня 2024 року справу передано на розгляд Саратському районному суду Одеської області.

Ухвалою суду від 02 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху. 10 вересня 2024 року надійшла заява на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року провадження у справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження; роз`яснено відповідачу право на подачу відзиву на позовну заяву.

29 жовтня 2024 року від Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову та покласти судові витрати на позивача, посилаючись на те, що наведені позивачем обставини щодо невиплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення не відповідають дійсності. Так, за 2021 рік ОСОБА_1 було нараховано та сплачено матеріальну допомогу на оздоровлення як працівнику суміснику на посаді директора будинку культури села Безім`янка у розмірі посадового окладу у сумі 2 830,00 грн у складі авансу у розмірі 4 713,48 грн. У 2022 році позивачу дійсно не виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, оскільки про таке нею не було заявлено у заяві про надання щорічної відпустки від 11 липня 2022 року. У 2023-2024 роках позивачу матеріальна допомога на оздоровлення дійсно не виплачувалася через відсутність коштів в межах фонду оплати праці відповідних структурних підрозділів, яка пов`язана із завантаженістю на місцевий бюджет, зумовлений введенням воєнного стану в Україні, про що роз`яснено позивачу. Крім цього, представником відповідача зазначено, що позивач, як працівник сумісник на посаді директора будинку культури села Безім`янка, який є структурним підрозділом Відділу ОКМС, основним видом діяльності якого є діяльність у сфері культури є працівником у сфері культури, який працює у закладі культури. Тобто, на позивача, як працівника сумісника на посаді директора будинку культури села Безім`янка, не поширюються положення ст. 57 Закону України «Про освіту», оскільки позивач не є педагогічним або науково-педагогічним працівником, заклад культури не є юридичною установою, або структурним підрозділом юридичної особи приватного чи публічного права, основним видом діяльності якого є освітня діяльність (не є закладом освіти), тому застосування ч.1 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» як правової підстави позову є безпідставним. Так, відповідно до ч.3 ст. 29 Закону України «Про культуру» позивач має право на допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі посадового окладу. Разом із тим, а ні ч.3 ст. 29 Закону України «Про культуру», а ні Закону України «Про культуру» у цілому, а також норми трудового законодавства не передбачають положень, які б зобов`язували відповідача надати допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки позивачу. Більше того, п.п. «б» п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів і організацій окремих галузей бюджетної сфери» чітко визначає право керівників місцевих органів самоврядування в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і податків надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі і на оздоровлення (вх. № 7694/24-Вх 29.10.2024).

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що вона, як працівник - сумісник на посаді директора Будинку культури села Безім`янка, має право на отримання від відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення. Перебувала у щорічній відпустці у 2021-2024 роках, як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом. За 2021 рік дійсно отримувала матеріальну допомогу на оздоровлення за двома місцями роботи. У 2022 році матеріальну допомогу не отримала, хоча подала заяву про виплату. Тоді ж повідомили, що працівникам-сумісникам матеріальну допомогу на оздоровлення не виплачують. У 2023-2024 роках також не отримала виплати, з заявою зверталася. Просила зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки.

Представник відповідача Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Грінчук Д.В. у судове засідання не з`явився, подав суду заяву про слухання справи у його відсутність, в задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 213 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.2 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Положення ст.4 ЦПК України, ст. 15 ЦК Україні, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи.

Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з Відділом освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та працює за сумісництвом на посаді директора Безім`янського будинку культури, про що свідчить копія трудової книжки серії НОМЕР_1 , датою зведення 06 січня 2016 року; розпорядження № 2 від 06 січня 2016 року «Про прийняття на посаду директоа БК с. Безім`янка ОСОБА_1 » з 06 січня 2016 рок на 0,5 ставки за сумісництвом з оплатою, згідно із штатним розписом.

Згідно довідки, виданою начальником Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області А.Завадської 03 вересня 2024 року вих. № 21, позивач працює на посаді директора Будинку культури с. Безім`янка Тузлівської сільської ради на 0,5 ставки за сумісництвом з 06 січня 2016 року та на посаді Безим`янської сільської бібліотеки Тузлівської сільської ради на 0,5 ставки за основним місцем роботи з 01 серпня 2016 року по теперішній час з оплатою праці, згідно із штатним розписом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 102-1 КЗпП України сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярно оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільній від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина з наймом. При роботі за сумісництво з працівником укладається трудовий договір.

Тобто працівник внутрішній сумісник виконує поряд з основною іншу оплачувану роботу на тому ж підприємстві за іншим трудовим договором. Отже, він має право на всі види відпусток, передбачених законодавством, як за основним місцем роботи, так і за внутрішнім сумісництвом.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з п.п. 1.1, 1.3 Положення про відділ освіти, культури, молоді та спорту Тузлівської сільської ради, Відділ утворюється сільською радою, підзвітний та підконтрольний раді, підпорядкований виконавчому комітету Тузлівської сільської ради, сільському голові, а з питань здійснення делегованих повноважень підконтрольний відповідним органам виконавчої влади. Є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс та рахунки, печатку із ображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про культуру» заклад культури юридична особа, основною діяльністю якої є діяльність у сфері культури, або структурний підрозділ юридичної особи, функції якого полягають у провадженні діяльності у сфері культури.

За такого, Будинок культури села Безім`янка є закладом культури, який є структурним підрозділом Відділу освіти, культури, молоді та спорту Тузлівської сільської ради.

Загальна декларація прав людини (ООН, 1948 рік) у статті 23 проголошує, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття; на рівну оплату за рівну працю; кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Для захисту своїх інтересів кожна людина має право створювати професійні спілки і входити до професійних спілок.

Європейська соціальна хартія (переглянута) (1996 рік) у статті 1 передбачає право на працю, для забезпечення ефективного здійснення якого Сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм.

Згідно з Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права (ООН, 1966 рік), кожна людина має право на працю, що включає її право на отримання можливості заробляти на життя працею, а держава повинна вживати заходів з метою повного здійснення цього права (ст. 6).

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Матеріальна допомога на оздоровлення не є заробітною платою, вона є гарантійною виплатою, передбаченою законодавством, тобто належить до категорії заохочувальних та компенсаційних виплат, які прямо не передбачені актами чинного законодавства про оплату праці і проводяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з положеннями частин 4 статті 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Стаття 98 КЗпП України зазначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Частиною третьою ст. 29 Закону України «Про культуру» передбачено, що працівники у сфері культури, педагогічні працівники закладів освіти сфери культури, які працюють у держаних і комунальних закладах культури, мають право на допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі посадового окладу, а також на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та доплату за вислугу років у розмірах та порядку, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1026 «Питання виплати працівникам державних і комунальних клубних закладів, парків культури та відпочинку, центрів (будинків) народної творчості, центрів культури та дозвілля, інших культурно-освітніх центрів доплати за вислугу років, допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань», визначено механізм виплати доплати за вислугу років працівникам державних і комунальних клубних закладів, парків культури та відпочинку, центрів (будинків) народної творчості, центрів культури та дозвілля, інших культурно-освітніх центрів, посади яких передбачено переліком посад працівників державних і комунальних клубних закладів, парків культури та відпочинку, центрів (будинків) народної творчості, центрів культури та дозвілля, інших культурно-освітніх центрів, які мають право на виплату доплати за вислугу років, допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

До Переліку посад віднесено, зокрема, посади директора (завідувача) клубного закладу, парку культури та відпочинку, центру (будинку) народної творчості, центру культури та дозвілля, іншого культурно-освітнього центру, його заступників; завідувача філіалу (центру), атракціону, театру (літнього), його заступників; начальника (завідувача) відділу (сектору) з основних видів діяльності, його заступників.

01 квітня 2024 року позивач звернулася до Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області запитом про надання інформації щодо невиплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення як працівнику за сумісництвом за період 2021-2024 роки, оскільки на працівника-сумісника поширюються всі права, гарантії та обов`язки, передбачені трудовим законодавством, окремих обмежень чи заборон для надання суміснику матеріальної допомоги немає.

Листом від 29 квітня 2024 року за вих. № 303 позивачу повідомлено, що дійсно на працівника-сумісника поширюються всі права, гарантії та обов`язки, передбачені трудовим законодавством. Тому окремих обмежень чи заборон для надання суміснику матеріальної допомоги немає. Роботодавець може виплатити матеріальну допомогу за кожним трудовим договором, як за основною роботою, так і за сумісництвом. Водночас, матеріальна допомога на оздоровлення належить до фонду оплати праці. Оздоровчі виплати надаються у межах встановлено в установі фонду оплати праці. Їх планують заздалегідь та обов`язково закладають у кошторисі. Надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам за сумісництвом на законодавчому рівні не врегульовано. Отже, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівнику-суміснику можливо за наказом керівника та за наявності коштів в межах фонду оплати праці відповідних структурних підрозділів. Враховуючи навантаження на місцевий бюджет, зокрема, в умовах воєнного стану, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення на дається працівникам за основним місцем роботи. Відповідно матеріальна допомога на оздоровлення за 2021-2024 роки не надавалась усім працівникам за сумісництвом.

31 травня 2024 року позивач звернулася зі скаргою до Державної служби України з питань праці щодо здійснення заходу державного нагляду (контролю) з питань невиплати відповідачем їй, як працівнику-суміснику матеріальної допомоги за 2021-2024 роки.

Листом Державної служби України з питань праці від 17 червня 2024 року позивачу повідомлено, що частиною першої статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 13 березня 2022 року визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Згідно з ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Матеріальна допомога на оздоровлення не є заробітною платою, вона є гарантійною виплатою, передбаченою законодавством. Частиною третьою статті 29 Закону України «Про культуру» передбачено, що працівники у сфері культури, педагогічні працівники закладів освіти сфери культури, які працюють у держаних і комунальних закладах культури, мають право на допомогу для оздоровлення під час надання щорічної відпустки у розмірі посадового окладу, а також на матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та доплату за вислугу років у розмірах та порядку, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Абзацом п`ятим п.4 Постанови Кабінету Міністрів України №1298 від 30 серпня 2002 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» визначено, що преміювання керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, встановлення їм надбавок та доплат до посадових окладів, надання матеріальної допомоги здійснюється за рішенням органу вищого рівня у межах наявних коштів на оплату праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Так, як вбачається з копії наказу начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Н.Шпачинської № 22 від 02 квітня 2021 року, ОСОБА_1 , директору Будинку культури села Безім`янка, надано частину щорічної основної відпустки терміном 14 календарних днів з 19 квітня 2021 року по 04 травня 2021 року за фактично відпрацьований 2020-2021 роки період, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

На підтвердження виплати коштів матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік відповідачем надано відомості розподілу виплат ОМС Відділ освіти, культури, молоді та спорту від 15 квітня 2021 року № 210415РВ79 та Витяг з КБС «Лідер» заробітна плата Відділу ОКМС по підрозділу 15 - Клуби, відділ 2 БК с. Безім`янка за період січень 2021 рік-вересень 2024 рік.

У ході судового розгляду справи встановлено і про це не заперечували сторони, що позивач отримала матеріальну допомогу на оздоровлення за 2021 рік.

Згідно копії наказу начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Н.Шпачинської № 20/к/ТМ від 18 липня 2022 року, ОСОБА_1 , як директору Будинку культури села Безім`янка, надано щорічну основну відпустку з 01 серпня 2022 року по 24 серпня 2022 року на 24 календарних дні поза графіком відпусток за період з 06 січня 2021 року по 05 січня 2022 року.

17 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулася з заявою на ім`я начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту ОСОБА_2 про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, яка зареєстрована 17 серпня 2022 року за вх. № 24.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження видачі наказу Відділом освіти, культури, молоді та спорту про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення та самої видачі коштів.

Згідно копії наказу начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Н.Шпачинської № 5-к-тм від 13.03.2023 року, виданого на підставі заяви позивачки, ОСОБА_1 , як директору Будинку культури села Безім`янка, надано частину щорічної основної відпустки з 03.04.2023 року по 16.04.2023 року на 14 календарних днів за період з 06 січня 2022 року по 05 січня 2023 року.

Згідно копії наказу начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту Н.Шпачинської №26-к-тм від 07.07.2023 року, виданого на підставі заяви позивачки, ОСОБА_1 , як директору Будинку культури села Безім`янка, надано частину щорічної основної відпустки з 17.07.2023 року по 26.07.2023 року на 10 календарних днів за період з 06.01.2022 року по 05.01.2023 року.

Згідно копії наказу начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту А.Завадської №5-к-тм від 15.03.2024 року, виданого на підставі заяви позивачки, ОСОБА_1 , як директору Будинку культури села Безім`янка, надано частину щорічної основної відпустки з 01.04.2024 року по 14.04.2024 року на 14 календарних днів за період з 2023-2024 року.

Згідно копії наказу начальника відділу освіти, культури, молоді та спорту А.Завадської №24-к-тм від 21.08.2024 року, виданого на підставі заяви позивачки, ОСОБА_1 , як директору Будинку культури села Безім`янка, надано частину щорічної основної відпустки з 01.04.2024 року по 14.04.2024 року на 14 календарних днів за період з 2023-2024 року.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження видачі наказу Відділом освіти, культури, молоді та спорту про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення та самої видачі коштів за 2023-2024 роки.

Як на підставу невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період відповідач посилається на відсутність коштів в межах фонду оплати праці відповідних структурних підрозділів, яка пов`язана із завантаженістю на місцевий бюджет, зумовлений введенням воєнного стану в Україні.

Статтею 97 КЗпП України передбачено форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

Необхідно також враховувати, що умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Як передбачено частиною 1 статті 29 Закону України «Про культуру» умови оплати праці працівників у сфері культури державних і комунальних закладів культури, закладів освіти сфери культури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. «б» п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» надати право керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків: надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання;

Згідно з абз. 5 п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери», преміювання керівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, встановлення їм надбавок та доплат до посадових окладів, надання матеріальної допомоги здійснюється за рішенням органу вищого рівня у межах наявних коштів на оплату праці.

Про аналогічне йдеться також у пунктах 2, 3 наказу Міністерства культури України «Про впорядкування умов оплати праці працівників культури на основі Єдиної тарифної сітки» від 18 жовтня 2005 року № 745.

Тобто, нарахування та виплата матеріальної допомоги, яка не належить до обов`язкових виплат, не є обов`язком керівника закладу культури, а є його правом, і залежить від фонду заробітної плати. Позивачем не доведено наявності підстав для виплати відповідачем на її користь матеріальної допомоги на оздоровлення, враховуючи, що виплата такої допомоги є правом роботодавця, яке реалізується в межах відповідних фондів оплати праці.

Як випливає з Розподілу видатків місцевого бюджету на 2023 рік, який є Додатком до рішення сесії Тузлівської сільської ради від 14 грудня 2022 року №29/480-VIII, на Відділ освіти, культури, молоді та спорту Тузлівської сільської ради на 2023 рік закладено видатки з оплати праці на суму 21 905 498,00 грн. У розшифровці кошторису на 2023 рік - 0614060 «Забезпечення діяльності палаців і будинків культури, клубів, центрів дозвілля та інших клубних закладів» Відділу культури наявні видатки оплата праці (заробітна плата) 670 438,00 грн, виділення коштів на матеріальну допомогу та ін. компенсаційні виплати відсутнє.

З Розподілу видатків місцевого бюджету на 2024 рік, який є Додатком до рішення сесії Тузлівської сільської ради від 21 грудня 2023 року №37/609-VIII, на Відділ освіти, культури, молоді та спорту Тузлівської сільської ради на 2023 рік закладено видатки з оплати праці на суму 20 050 133,00 грн. У розшифровці кошторису на 2024 рік - 0614060 «Забезпечення діяльності палаців і будинків культури, клубів, центрів дозвілля та інших клубних закладів» Відділу культури наявні видатки оплата праці (заробітна плата) 451, 240,00 грн, виділення коштів на матеріальну допомогу та ін. компенсаційні виплати відсутнє.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів порушення відповідачем її прав щодо виплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021, 2023, 2024 роки.

На підставі вище наведеного, керуючись ст. ст. 2, 77, 80, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Відділу освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за період щорічної основної відпустки на посаді директора Безім`янського будинку культури за сумісництвом за 2021-2022 роки.

Зобов`язати Відділ освіти, молоді та спорту Тузлівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, , адреса місцезнаходження: вул. Завгороднього, буд. 29, с. Тузли, Білгород-Дністровський район, Одеська область, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , матеріальної допомоги на оздоровлення за період щорічної основної відпустки роботи за сумісництвом на посаді директора Безім`янського будинку культури за 2021-2022 роки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 12 грудня 2024 року.

Суддя В. С. Миргород