Справа № 302/909/24
Провадження № 2/302/304/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.11.2024 с-ще Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді: Сидоренко Ю.В.

при секретарі Царь О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ), про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

03 липня 2024 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник позивача - адвокат Шишола В.М., до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебуває у шлюбі з 02 вересня 2017 року, що підтверджує свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 02.09.2017 року виконавчим комітетом Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис про шлюб № 49. Від спільного проживання у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, останніми роками відносини між сторонами стали погіршуватися через небажання відповідачем приймати належну участь у матеріальному утриманні їх сім`ї, а також зловживання ним спиртними напоями. Та вказує, що таке безвідповідальне ставлення відповідача до утримання сім`ї та взагалі до сімейних цінностей, повністю зруйнувало у неї надію на збереження їх шлюбу, що також негативно відображається га її здоров`ї через постійні конфлікти та сварки. Фактично шлюбні відносини між ними припинилися. На даний час вони не проживають разом, як подружжя, не ведуть спільне господарство та бюджет, шлюб між ними носить лише формальний характер, та позивачка вважає, що їх сім`я розпалась остаточно і відновлена бути не може, примирення з відповідачем вважає недоцільним. Вказує, що збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам.

Також позивачка у позові зазначає, що малолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Добровільно про сплату аліментів домовитися з відповідачем не вдалося, та згоди з відповідачем щодо розміру аліментів на утримання доньки, вони не досягли, а тому позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та у позові просить: 1) розірвати шлюб, укладений між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 02 березня 2018 року у Міжгірському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, актовий запис № 49; 2) стягувати на користь позивачки з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років кожного місяця, до її повноліття.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 08.07.2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення з приводу розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надходили.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12.08.2024 року клопотання відповідача ОСОБА_2 про надання сторонам строку на примирення задоволено частково та призначено подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строк для примирення у два місяці, до 12 жовтня 2024 року (а.с.30-31).

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.10.2024 року провадження по цивільній справі №303/909/24 поновлено, продовжене судове провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання в приміщенні зали судових засідань Міжгірського районного суду Закарпатської області з повідомленням (викликом) сторін (а.с.32).

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Шишола В.М. не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду 29.11.2024 року представником позивача адвокатом Шишола В.М. подана заява, в якій він просить проводити судовий розгляд справи без його участі та без участі довірителя. Позовні вимоги ОСОБА_1 підтримують в повному обсязі та просять такі задовольнити за наведеними у позові підставами та обгрунтуваннями.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується довідками про доставку смс-повідомлень від 31.07.2024 року, 12.08.2024 року, 01.11.2024 року, 21.11.2024, які є в матеріалах справи (а.с.19,25,26,36,39), однак, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, відзив на позовну заяву, відповідачем ОСОБА_2 на адресу суду не подано, жодних заперечень відповідача з доказами на обґрунтування цих заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 , відповідачем суду не представлено.

Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи 302/909/24, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який 02 вересня 2017 року зареєстрований Міжгірським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №49 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.09.2017 року, оригінал якого є в матеріалах даної справи. Та з якого вбачається, що після реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище дружини « ОСОБА_5 » змінено на прізвище « ОСОБА_6 ».

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке є в матеріалах справи (а.с.4).

Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу.

Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України (далі СК України).

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу є обґрунтованими та ткими, що підлягають задоволенню та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в судовому засіданні не доведено.

Крім того, оскільки позивачка ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в частині розірвання шлюбу, які відповідачем ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не оспорені, відзив на позов відповідачем не поданий та суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, наданий судом строк на примирення подружжя, позитивних результатів не мав, що вбачається з поданої до суду заяви сторони позивача від 29.11.2024 року, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх малолітньої дитини.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини, суд приходить до наступних висновків.

Як судом встановлено від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого є в матеріалах справи (а.с.4) та відповідно до вказаного свідоцтва про народження ОСОБА_7 в графі «батько» зазначений « ОСОБА_2 », відповідач по справі та батьківство щодо вказаного дитини відповідачем не оспорено.

З витягу з реєстру територіальної громади між гірської селищної ради від 29.09.2023 року, вбачається, що позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована з 26.10.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

З довідки про доходи, виданої КНП «Міжгірський ЦПСМД» вбачається, що позивачка ОСОБА_1 працює в КНП «Міжгірський ЦПСМД» на посаді фахівця з публічних закупівель та отримує заробітну плату, загальний розмір якої за період з 01.10.2023 року по квітень 2024 року становив 131175,00 грн. (а.с.5),

З довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 05.08.2024 року, за вих.№6031 вбачається, що ОСОБА_2 , відповідач по справі, призваний на військову службі до військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України, з 12 липня 2024 року (а.с.27).

Відомостей про розмір доходів та витрат відповідача ОСОБА_2 , матеріали справи не містять та стороною позивача таких доказів суду не надано.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно положень статті 181 Сімейного кодексу України способами виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Приписами ч.4 ст.181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу батька (матері)та/чи в твердій грошовій сумі.

Згідно до положень ст.182 Сімейного кодексу України та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього кодексу.

При цьому, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього кодексу. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч.2 цієї статті).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

Таким чином, матеріальне утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат, доходів тощо.

За змістом положень ст.ст.1,2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст.1,6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення.

Згідно положень ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено, що з 01.01.2024 прожитковий мінімум на дитину дітей віком від 6 до 18 років становить 3196,00 грн.

У заявлених позовних вимогах ОСОБА_1 просить стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановленому законом розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Проте, суд вважає, що у заявлених ОСОБА_1 позовних вимогах розмір аліментів на утримання малолітньої дитини, відповідно до положень частини третьої ст.181 СК України фактично не визначений, а стягнення аліментів саме у розмірі відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам чинного сімейного законодавства України.

Вищенаведена позиція також викладена у постанові Верховного суду від 12.09.2017 року (справа № 459/2181/17).

А тому, при визначенні способу та розміру стягнення аліментів суд не погоджується з обраним позивачкою ОСОБА_1 способом стягнення аліментів та вважає, що він повинен бути визначений у єдиній твердій грошовій сумі.

Враховуючи приписи ст.ст. 180-182, 184 СК України суд, у випадку стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, повинен визначати розмір аліментів на кожну дитину окремо.

Поряд із цим, слід розрізняти визначення розміру аліментів власне у певній твердій грошовій сумі і пряме пов`язування такого розміру зі 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Якщо аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є гарантованими і аліменти, що присуджені в твердій грошовій сумі, можуть перевищувати цей рівень, проте, в усякому разі стягувані аліменти не можуть бути меншими такого гарантованого рівня, то аліменти в розмірі 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є рекомендованими і їх присудження є можливим за наявності відповідних підстав, а саме, за умови встановлення достатнього для цього розміру заробітку (доходу) платника.

Оскільки є конкретні, особливі умови для визначення аліментів у розмірі 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, для присудження аліментів у твердій грошовій сумі, хоча б така і була близькою до цього рівня чи в певний період перевищувала його, у прямій жорсткій залежності від такого рівня в даній справі передбачених Законом підстав немає.

Попри встановлення спроможності відповідача ОСОБА_2 сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі, дані про рівень його доходу, що дозволяв би в розумінні ч.2 ст.182 СК України ставити питання про стягнення аліментів саме у розмірі 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відсутні, докази щодо цього стороною позивача не надані суду, тож в цій частині позов не можна визнати обґрунтованим.

Тому, з урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту аліменти у твердій грошовій сумі 3196 гривень на малолітню дитину ОСОБА_3 , 2018 року народження забезпечить грошове утримання в розмірі, який дорівнюється 100 % рівня відповідного прожиткового мінімуму, визначеного на дитину віком від 6 до 18 років, згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», та не перевищуватиме цього рівня, узгоджуватимуться з вимогами Закону, відповідатимуть інтересам малолітньої дитини, і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дитини.

Крім того, враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_2 є фізично здоровою та працездатною особою, інших утриманців відповідач немає, аліменти на утримання будь-яких осіб не сплачує, особою з інвалідністю не являється, на обліку у вузьких спеціалістів не перебуває, оскільки на спростування вказаних обставин відповідачем жодних доказів (документів) не надано, при цьому, з наявною у справі інформацією ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 з 12.07.2024 року та по теперішнй час проходить військову службу у в/ч НОМЕР_2 , а тому суд вважає, що відповідач на теперішній час має можливість сплачувати аліменти на утримання малоілтньої доньки ОСОБА_7 в твердій грошовій сумі 3196 грн. щомісячно.

Необхідно також враховувати, що за наявності для певних підстав, істотної зміни обставин тощо, сторони не позбавлені права ставити в подальшому питання про зміну розміру стягуваних аліментів, зміну способу стягнення, участь у додаткових витратах тощо, а також вирішувати питання про аліменти на дитину, відповідно до положень ст.ст.189, 190 СК України.

Згідно вимог статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом

За наведених обставин слід визнати, що у позивача ОСОБА_1 , яка несе основний тягар утримання і виховання малолітньої дитини, виникли дійсні підстави для вимоги до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки. Власне недостатність у матері коштів на утримання малолітньої дитини сумнівів не викликає, відповідні доводи позивачки не спростовані. А отже, суд визнає доведеною і не спростованою спроможність відповідача ОСОБА_2 сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі 3196 грн. щомісячно на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 .

При цьому суд враховує те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей і відповідач має обов`язок брати участь в утриманні своїх дітей.

Відповідно до положень ст.183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно вимог статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ст.8 Закону України „Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст.ст.13,43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини справи, а також те, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати дитині сприятливі умови для проживання та розвитку, враховуючи, що на теперішній час малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачкою ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні, що відповідачем не оспорено, а також приймаючи до уваги, що на теперішній час будь-якої домовленості щодо порядку утримання малолітньої доньки ОСОБА_7 сторони не дійшли, угоди про матеріальне забезпечення дитини між сторонами не досягнуто, внаслідок чого позивачка опинилася у скрутному матеріальному становищі та самостійно матеріально утримувати доньку та забезпечувати їй належний матеріальний рівень для гідного розвитку та існування, позивачка самостійно не в змозі, тому суд вважає за необхідне заявлений ОСОБА_1 позов задовольнити частково та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі 3196,00 грн., щомісячно, що безпосередньо становить на час ухвалення судом рішення 100 % рівня відповідного прожиткового мінімуму, визначеного на дитину віком від 6 до 18 років, та стягнення аліментів підлягає саме з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 03.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд визнає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник позивача - адвокат Шишола В.М, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дочки, а саме в твердій грошовій сумі 3196 гривень щомісячно.

Відповідно до положень п.3. ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються, в тому числі позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Таким чином, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за пред`явлення позову в частині стягнення аліментів, відповідно до положень ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір в сумі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, згідно положень ст.141 ЦПК України.

Крім того, відповідно до положень 133,137,141 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати таким чином, а саме: з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню в дохід держави судовий збір за пред`явлення до суду позову майнового характеру (про стягнення аліментів), розмір якого з 01.01.2024 року становить 1211,20 грн., оскільки позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за даною категорією справ, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а також, відповідно до приписів ст.ст.141,142 ЦПК України у разі задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір при пред`явлені позову немайнового характеру (про розірвання шлюбу), та вказані судові витрати документально позивачем підтверджені платіжною інструкцією №0.0..1 від 17.04.2024 року, яка є в матеріалах справи (а.с.1).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7,10,11,133,137,141,265-268,279 ЦПК України, ст.ст. 105, 110, 112, 180-184, 191 Сімейного кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , який зареєстрований 02 вересня 2017 року Міжгірським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 49.

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки ОСОБА_1 - залишити без змін « ОСОБА_6 ».

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 )- аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у твердій грошовій сумі 3196,00 (три тисячі сто дев`яносто шість) гривень щомісячно, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 03.07.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в цій частині підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у виді судового збору в сумі - 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ) в дохід держави судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Міжгірського районного суду

Закарпатської області Ю.В. СИДОРЕНКО