УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 207/6190/23

провадження № 61-15376ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання особи на території України та

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу.

Вказував, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області.

Свій паспорт громадянина України зразка 1974 року він втратив.

У березні 2023 року від Південного відділу у м. Кам`янському Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС в Дніпропетровській області) він отримав відповідь на своє звернення з питання оформлення паспорта громадянина України, у зв`язку з втратою паспорта зразка 1974 року, в якій зазначено, що з урахуванням пункту 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України

від 27 березня 2001 року № 215, йому необхідно звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання за станом на 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво» або на інших територіях, що входили на момент його народження чи під час його постійного проживання до складу Української Народної Республіки, західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки для оформлення набуття громадянства України для отримання відповідного рішення суду.

Зазначав, що в період з 13 січня 1984 року до 12 травня 1987 року він проживав у кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади м. Кам`янського від 14 березня 2023 року № 23/2887.

У 1994 році Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в справі № 1-1-49/94 він визнаний винним у скоєнні злочину за частиною першою статті 229-6 Кримінального кодексу України (далі - КК України) з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком

на 1 рік 6 місяців, що підтверджується вироком суду від 17 січня 1994 року.

У 1997 році його було визнано винним за статтею 229-6 КК України і за вироком суду від 09 вересня 1997 року призначено покарання у виді штрафу в сумі

150,00 грн у дохід держави.

Довідкою про звільнення від 06 лютого 2014 року № 26240 підтверджено, що

з 30 серпня 2009 року до 06 лютого 2014 року він відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби, був засуджений 30 червня 2009 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за частиною першою статті 115 КК України до 8 років позбавлення волі.

Факт того, що в нього був паспорт, підтверджується карткою прописки на його ім`я, де вказано дані про нього та дані з його паспорта, а саме: НОМЕР_1 .

Після втрати паспорту зразка 1974 року він повідомив про це органи поліції, що підтверджується довідкою від 28 лютого 2023 року.

Наразі він не може отримати новий паспорт громадянина Україна у зв`язку із втратою попереднього, оскільки в нього був паспорт колишнього СРСР.

Він не може скористатись своїми правами, які надаються громадянам України згідно з чинним законодавством України, зокрема, офіційно влаштуватись на роботу, отримувати пенсію, придбати або успадкувати майно, звертатись до медичних закладів, укласти шлюб, приймати участь у виборах, тощо.

Зазначав, що він не є громадянином іншої держави і ніколи не був.

25 квітня 2024 року рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ГУ ДМС в Дніпропетровській області в особі Відділу № 14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, задоволено. Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, на час проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на час набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) до теперішнього часу.

16 жовтня 2024 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ГУ ДМС в Дніпропетровській області задоволено частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року в частині задоволення заяви ОСОБА_1 та в частині встановлення факт постійного проживання на території України

ОСОБА_1 до теперішнього часу скасовано, ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України «до теперішнього часу» відмовлено.

В іншій частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року залишено без змін.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що заявник постійно проживав на території України, встановлення факту постійного проживання на території України

має для заявника юридичне значення та необхідне йому для отримання паспорта громадянина України.

15 листопада 2024 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою

на рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати, в задоволенні заяви відмовити.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідно до якої суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 740/4027/20, від 23 лютого 2022 року в справі № 195/1135/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково виснували про задоволення заяви ОСОБА_1 оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували такий факт.

Для встановлення факту постійного проживання на території України станом

на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року подаються такі документи як трудова книжка, атестати чи дипломи про навчання, копія домової книги, копія паспорта громадянина СРСР з унесенням напису «громадянин України». Жодних документів, які б підтверджували факт проживання на території України заявник не надав, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту проживання на території України.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

За змістом положень частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд висновує, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені

в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладеним у наведених заявником постановах Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах.

Судами встановлено, що згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади м. Кам`янського від 14 березня 2023 року № 23/2887 ОСОБА_1 був зареєстрований на АДРЕСА_2 з 13 січня 1984 року до 12 травня 1987 року.

Відповідно до довідки від 28 лютого 2024 року № 541/24, виданої Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради, за відомостями реєстру територіальної громади м. Нікополя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Кам`янського Дніпропетровської області, зареєстрований в будинку АДРЕСА_3 .

Згідно довідки, виданої Комунальним некомерційним підприємством Кам`янської міської ради «Міська лікарня № 1» від 06 березня 2024 року, ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає в м. Кам`янському перебуває на обліку в лікаря нарколога з 1999 року.

Відповідно до копії заяви для отримання паспорта (форма Ф-1) та картки прописки за формою А, ОСОБА_1 , який мешкає в квартирі

АДРЕСА_1 , було видано паспорт серії

НОМЕР_1 від 13 січня 1984 року.

З копії довідки за матеріалами житлово-експлуатаційної організації від 28 лютого 2023 року № 2457 вбачається, що ОСОБА_1 , який мешкає на

АДРЕСА_4 , звертався до органів поліції з заявою про втрату паспорта зразка 1974 року.

На обґрунтування підтвердження факту постійного проживання на території України ОСОБА_1 надано :

- копію витягу з вироку Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 січня 1994 року в справі № 1-1-49/94, згідно з яким ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину за частиною першою

229-6 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком

на 1 рік 6 місяців. Вироком суду йому був зарахований в строк призначеного покарання час тримання під вартою в період з 12 січня 1994 року до 17 січня

1994 року, з 18 серпня 1993 року до 19 серпня1993 року включно;

- копію вироку Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська

від 09 вересня 1997 року, відповідно до якого в 1997 році ОСОБА_1 було визнано винним за частиною першою статті 229-6 КК України і за вироком суду

від 09 вересня 1997 року призначено покарання у виді штрафу в розмірі 150,00 грн у дохід держави;

- довідку про звільнення від 06 лютого 2014 року серії ДНП № 26240, виданою Солонянською ВК-21 Дніпропетровської області, якою підтверджено, що

з 30 серпня 2009 року до 06 лютого 2014 року ОСОБА_1 відбував покарання в установі Державної кримінально-виконавчої служби, був засуджений 30 червня 2009 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за частиною першою статті 115 КК України до 8 років позбавлення волі.

Листом Південного відділу у м. Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області з питання оформлення паспорта громадянина України у зв`язку з втратою паспорта зразка 1974 року ОСОБА_1 було роз`яснено, що частина перша статті 3 Закону України «Про громадянство України» стосується визначення належності до громадянства України, зокрема осіб, які мають паспорти колишнього СРСР, їх належність до українського громадянства було визначено під час загального обміну паспортів громадянина колишнього СРСР на паспорти громадянина України зразка 1994 року в період з травня 1995 року до вересня 2002 року. Відповідно до пункту 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має в паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає такі документи: заяву про встановлення належності до громадянства України; фотокартки (розміром 35 х 45 мм); копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджую зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

У суді першої інстанції були допитані як свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна

або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом

не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб,

до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України

«Про громадянство України» є підставою для оформлення належності

до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали

на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали

в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України

з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою

для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року)

або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» від 08 жовтня 1991 року (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно

до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання

на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання

на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання

на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання

на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом

на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв'язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР,

але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку,

що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тому в таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України»

і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою,

або рішення суду.

Отже, належність до громадянства України встановлюється на підставі статті

3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20) та від 05 квітня 2021 року в справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснували, що від встановлення факту проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року на території України залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових його прав. Законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Дослідивши зібрані в справі докази, пояснення свідків, суди обґрунтовано вважали доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, що є підставою для задоволення заяви.

У цьому випадку єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є лише судовий порядок.

Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, у касаційній скарзі зазначено, що суди не врахували висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 21 липня 2021 року в справі № 740/4027/20, від 23 лютого 2022 року в справі

№ 195/1135/20.

У справі № 195/1135/20 Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні заяви, оскільки заявником не підтверджені доводи заяви жодними письмовими доказами, зокрема щодо його трудової діяльності на території України в спірний період, оплати податків або інших офіційних платежів, зверненнями до будь-яких державних органів або органів місцевого самоврядування, не надано їх документів, особистого листування тощо. Заявником не надано копію домової книги із штампом реєстрації на території України, довідки про реєстрацію на території України, військовий квиток з відміткою про перебування на військовому обліку на території України, копії трудової книги або довідки з місць роботи на території України.

У наведеній постанові в справі № 740/4027/20 Верховний Суд розглядав справу за заявою особи про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Суд першої інстанції вважав недоведеним належними та допустимими доказами факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року. Верховний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, зазначив, що апеляційний суд взяв до уваги докази, які не містять інформацію про постійне проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. Зокрема зазначив, що працевлаштування заявника станом на лютий 1991 року палатною санітаркою у неврологічному відділенні Кримської обласної клінічної лікарні не може бути беззаперечним доказом її проживання на території України. Довідка Кольчугинської школи від 15 серпня 2019 року № 1 також не може бути доказом факту проживання заявника на території України станом на 1991 рік, оскільки містить інші періоди ніж ті, факт встановлення яких просив заявник. Також не є належним доказом акт обстеження матеріально?побутових умов проживання сім`ї/особи, складений 01 липня

2020 року, оскільки не свідчить про факт проживання заявника у спірний період. Верховний Суд виснував, що неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме щодо особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

У справі, яка переглядається, надані заявником докази містять відомості про особу заявника, які підтверджують факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Отже, відсутні підстави вважати, що суди в справі, яка переглядається, не врахували висновків щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, які викладені в наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи. Висновки судів не є суперечливими.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів ґрунтуються лише на показаннях свідків, є безпідставними, оскільки суди надав належну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам та поясненням сторін, водночас ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, заперечуючи проти задоволення заяви про встановлення факту проживання ОСОБА_1 на території України у вказані періоди, не спростувало жодним чином неналежність чи недостовірність наданих заявником доказів.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником в апеляційній скарзі, та є такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі

№ 373/2054/16-ц зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги

до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE

v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд виснує, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Баглійського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня

2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання особи на території України.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська