РІШЕННЯ

іменем України

01 лютого 2024 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

судді - Бібіка О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сосницької К.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр", третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Петренко Дмитро Олександрович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

25.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Споживчий центр", третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Петренко Дмитро Олександрович про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни, вчинений 20 грудня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за №29309, на кредитному договорі від 07.06.2020 № 07.06.2020-100000253 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Споживчий центр" заборгованості в загальному розмірі 9050,00 грн, що складається з 5000,00 грн - прострочений основний борг, 3500,00 грн - прострочені відсотки, 550,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису.

В обгрунтувння позовних вимог зазначено, що у грудні 2023 року позивачу стало відомо про те, що приватним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів у ВП № НОМЕР_2. Як стало йому відомо від приватного виконавця, що 07.02.2022 на підстаі заяви ТОВ "Споживчий центр" від 21.12.2021 № 21.12,21-1178 про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса від 20.12.2021 № 29309, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ніколаєнко І.Р. було прийнято рішення про відкриття ВП № НОМЕР_2. Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, які становлять 400,00 грн. На даний час виконавче провадження перебуває в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Петренка Д.О. 30.11.2023 приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 905,00 грн. Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса № 29309, вчиненого 20.12.2021, про стягнення з позивача на користь ТОВ "Споживчий центр" заборгованість за кредитним договором від 07.06.2020 № 07.06.2020-100000253, строк платежу за яким настав 21.06.2020. Заборгованість стягнуто за період з 21.06.2020 по 01.12.2021 включно у розмірі 5000,00 грн - прострочений основний борг, 3500,00 грн - прострочені проценти, 550,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису, загальний розмір 9050,00 грн.

Не заперечує той факт, що дійсно у червні 2020 року між ним та ТОВ "Споживчий центр" було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач надав йому кредит у розмірі 5000,00 грн. Через місяць він повернув основну суму кредиту разом з процентами. Він не отримував жодних повідомлень, претензій, листів ані від бану ані від привтаного нотаріуса. Таким чином, він не визнає заборгованість, крім того, під час виконавчого напису, кредитний договір не був нотаріально посвідчений, що є грубим порушенням.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 08.01.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач у судове засідання не з`явився, від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за їх відсутності, на задоволенні позову наполягала.

Інші учасники справи про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що відповідач та третя особи не скористалися своїм право щодо надання відзиву та письмових пояснень стосовно заявлених позовних вимог, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгдляду справи до суду не надійшло, суд дійшов висновку про можливість розгляду за наявними у справі матеріалами.

У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступного висновку.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. 20.12.2021 вчинено виконавчий напис № 29309 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Споживчий центр" заборгованості за кредитним договором № 07.06.2020-100000253 від 07.06.2020, строк платежу якого настав 21.06.2020, за період з 21.06.2020 по 01.12.2021, включно, у розмірі 0,00 грн - строковий основний борг; 5000,00 грн - прострочений основний борг; 3500,00 грн - прострочені проценти; 0,00 грн - строкові проценти; 0,00 грн - пеня; 0,00 грн - строкова плата за обслуговування кредиту; 0,00 грн - прострочена плата за обслуговування кредиту; 550,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису (а.с. 13)

Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ніколаєнко І.Р. 07.02.2022 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 07.02.2022 (а.с. 20)

Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Ніколаєнко І.Р. 07.02.2022 винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження № НОМЕР_2 від 07.02.2022 (а.с. 21)

З іноформації про викначе провадження № НОМЕР_2 від 07.02.2022 від 14.12.2023 вбачається, що у зв`язку з прийняттям рішення про припинення діяльності приватного виконавця, 11.02.2022 приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Ніколаєнко І.Р. передала, а 21.02.2022 приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Петренко Д.О. прийняв виконавче провадження № НОМЕР_2 від 07.02.2022 (а.с. 22-25)

30.11.2023 приватним виконацем виконавчого округу Харківсьокї області Петренко Д.О. винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 905,00 грн (а.с. 26)

30.11.2023 приватним виконацем виконавчого округу Харківсьокї області Петренко Д.О. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 (а.с. 27)

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячено Главу 14 Закону України «Про нотаріат» та Главу 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5).

Згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент видачі виконавчого напису), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент видачі виконавчого напису, визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку № 296/5).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувана та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувана (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку № 296/5). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку № 296/5).

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц, від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 та від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц з подібних правовідносин.

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку № 296/5.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

З аналізу наведених норм вбачається, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувана на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувана на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувана раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувану можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право ТОВ «Споживчий центр», за захистом якого відповідач звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису заборгованість повинна існувати й, крім того, також бути безспірною.

Безспірність заборгованості - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання свідчить, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Проте сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 було внесено зміни до Переліку документів, зокрема, доповнено Перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.».

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду І від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, яка на час вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису набрала законної сили, вищевказану постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 було визнано судом незаконною та нечинною в частині, зокрема, пункт 2 стосовно стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

При цьому, в мотивувальній частині постанови від 22.02.2017 Київський апеляційний адміністративний суд зазначив, що «...оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необгрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої 'рсоби (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття.».

Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21.03.2017 № 23.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 залишено без змін.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.06.2018 відмовила у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, не знайшовши підстав для такого перегляду.

Частиною 2 статті 265 КАС України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акту протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно- правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 у редакції станом на час вчинення приватним нотаріусом оспорюваного виконавчого напису, стосується лише нотаріально посвідчених договорів і не може застосовуватись до кредитних договорів.

Оскаржуваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 20.12.2021, тобто в період часу, коли законодавством не передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) зазначено, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) зазначено, що «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржник, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. […] наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення».

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 619/4933/20 (провадження № 61-12141св21) зазначено, що « […] чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання. Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису нотаріус керувалася нечинними положеннями законодавства, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами направлення позивачу та отримання ним вимоги про усунення порушень за договором позики грошових коштів, що є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню, суд вважає, що наявні підстави для визнання виконавчого напису № 29309, вчиненого 20.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною на кредитному договорі від 07.06.2020 № 07.06.2020-100000253, таким, що не підлягає виконанню.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Гетьман О.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 27 листопада 2023 року та ордеру до нього (а. с. 40-43).

Умовами договору від 27.11.2023 року передбачено, що сторони погодили, що розмір гонорару за послуги/роботи адвоката за даним договором складає 5000,00 грн (пункт 4.2 договору).

22 грудня 2023 року складено акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 27 листопада 2023 року, з якого вбачається, що вартсіть наданих адвокатськх послуг становить 5000,00 грн і складається з наступного: консультації клієнта з питань, що стусуються предмета договору; підготовка проекту позовної заяви; підготовка проектів заяв по суті справи, процесуальних документів, пов`язаних з розглядом судом позовної заяви (а. с. 45).

Як вбачається з матеріалів справи, вона не є складною, розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, без участі у судових засіданнях учасників справи та представників. Враховуючи наявність усталеної судової практики та правових позицій Верховного Суду з приводу подібних правовідносин, значення справи для позивача, яке, зокрема, визначається сумою, на яку вчинено виконавчий напис, а саме 9050,00 грн, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, враховуючи реально затрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, суд вважає, що заявлені вимоги щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є співмірними з обсягом і складністю наданих послуг.

За наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 223, 247, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (, місцезнаходження: вул. Саксаганського, 133-а, м. Київ), третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Петренко Дмитро Олександрович (місцезнаходження: пров. Інженерний, 9, м. Харків) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни № 29309, вчинений 21 грудня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" заборгованості за кредитним договором № 07.06.2020-100000253 від 07.06.2020, за період з 21.06.2020 по 01.12.2021 включно, у розмірі 0,00 грн - строковий основний борг; 5000,00 грн - прострочений основний борг; 3500,00 грн - прострочені проценти; 0,00 грн - строкові проценти; 0,00 грн - пеня; 0,00 грн - строкова плата за обслуговування кредиту; 0,00 грн - прострочена плата за обслуговування кредиту; 550,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" () на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" () на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 01.02.2024.

Суддя -