Справа №464/6932/20 Головуючий у 1 інстанції:Мичка Б.Р.
Провадження №22-ц/811/1315/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
Провадження №22-ц/811/1355/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандра М.М.,

секретарка: Псярук О.В.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Мички Б.Р. від 06 березня 2024 року та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова в складі судді Мички Б.Р. від 02 квітня 2024 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання права на частку у спільному майні, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 06 березня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання права на частку у спільному майні задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 спільного майна подружжя, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 спільного майна подружжя, легковий автомобіль марки BMW MINI COOPER, д.н.з. НОМЕР_1 , 2015 року випуску.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 02 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі №464/6932/20.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 березня 2024 року оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зазначає, що квартира АДРЕСА_2 була придбана нею за особисті кошти та відповідно, є її особистою приватною власністю, незважаючи на придбання її в період шлюбу. Зазначає, що вона внесла до Фонду фінансування будівництва суму коштів, яка становить 787442 грн., що еквівалентно 39273, 88 доларів США за квартиру двома платежами: перший 420089 грн., які були її особистими коштами, які вона отримала від батька в позику, другий 367353, 00 грн. кошти батька, який і здійснив вказаний платіж.Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні ОСОБА_4 , що був допитаний як свідок. Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_5 внесено за квартиру власні кошти, відтак квартира, навіть якщо і набута в шлюбі, є її особистою власністю. Окрім цього, задовольняючи первісний позов суд першої інстанції не визнав квартиру та автомобіль спільною сумісною власністю подружжя проте визнав за ОСОБА_1 право власності на частку автомобіля та на частку квартири при цьому питання щодо частки ОСОБА_1 у даному майні не вирішено, відтак друга частина майна ні за ким не визнана.

Ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 02 квітня 2024 року оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 02 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким клопотання про стягнення судових витрат задовольнити повністю.

Вважає дану ухвалу необґрунтованою, незаконною, і такою, що підлягає скасуванню, оскільки суд встановивши обставини які мають значення для справи, помилково вважав встановленими обставини, які покладені в основу, невідповідність висновку, викладеному в оскаржуваній ухвалі фактичним обставинам справи. Звертає увагу на те, що до закінчення судових дебатів, ним як представником позивача була озвучена заява про ухвалення додаткового рішення, а також долучено текст судових дебатів, у якому це зазначено, а тому суд помилково не врахував вказані обставини. Дане клопотання було подано із дотриманням вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, із додатками, копією додатку №2 від 04.04.2023 р. до договору №21.19; та копією акту №1 наданих послуг від 06 березня 2024 року.

В судове засідання окрім представниці відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що інтереси сторін у справі у судовому засіданні захищали їх представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідачки на підтримання їх апеляційної скарги та в заперечення скарги позивача та представника позивача в підтримання їх апеляційної скарги та в заперечення скарги відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів первісної позовної заяви, заява про зменшення позовних вимог, зустрічної позовної заяви, відзиву на первісний позов, відповіді на відзив на первісний позов, додаткових пояснень представниці відповідачки за первісним позовом щодо прийняття зустрічного позову, клопотання представника позивача за первісним позовом про ухвалення додаткового рішення, заперечень представниці відповідачки за первісним позовом на клопотання про стягнення судових витрат, апеляційних скарг, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, апеляційна скарга ж ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, 60, 61, 63, 68, 69, 70, СК України, 218, 1047 ЦК України та задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, - виходив з того, що як вбачається із матеріалів справи сторони перебували у шлюбі з 28.04.2014 року по 07.07.2021 року, від якого мають спільну дитину - дочку, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу на ім`я відповідача придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , а також легковий автомобіль марки BMW MINI COOPER, 2015 року випуску, р/н НОМЕР_1 , вказані обставини сторонами не оспорюються. Квартира придбана на підставі Договору №78/У4 про участь у фонді фінансування будівництва від 28 жовтня 2016 року укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Новий Львів» за 787 442, 00 грн. Зокрема, відповідно до копії платіжного доручення №5 від 01.11.2016 року відповідач ОСОБА_1 здійснила перший платіж за квартиру у розмірі 420089, 00 грн.; згідно копії квитанції від 03.11.2016 року, вбачається, що другий платіж за квартиру здійснив батько відповідачки ОСОБА_4 у сумі 367353, 00 грн. (а.с.92 Т.1) 14 вересня 2019 року ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Допитана, як свідок сторони позивача, ОСОБА_7 надала суду показання, за змістом яких вона повідомила, що сторонами по справі є її син та невістка. Із ними перебуває в нормальних відносинах, проживає окремо від них. Вказала, що спірна квартира придбана в інтересах сім`ї за спільні кошти подружжя, частину яких у розмірі 15000 доларів США надала вона з чоловіком. В подальшому батьки невістки також допомагали, передавали кошти на придбання меблів, її чоловік з сином виготовляли меблі у квартиру. Допитаний, як свідок, ОСОБА_4 надав суду показання, за змістом яких повідомив, що його донька ОСОБА_1 розірвала шлюб із ОСОБА_8 . Перебуваючи у шлюбі вони хотіли купити нову квартиру, однак їм не вистачило коштів, тому вона хотіла продати квартиру у Кривому Розі або взяти кредит. Однак, він запропонував їй надати та надав кошти у сумі 15000 доларів США для купівлі цієї квартири про, що написав розписку, копія якої долучена до матеріалів справи. Повідомив, що іншу частину коштів сам особисто вніс на рахунок забудовника. Крім цього, серед коштів, які були внесені за квартиру були особисті кошти його дочки. Вказав, що йому не відомо чи батьки позивача давали кошти на квартиру. Допитані в ході судового розгляду свідки надали свої пояснення із змісту яких дана квартира придбавалась в інтересах новоствореної сім`ї сторін у справі. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем надано суду копію розписки від 04.09.2016 року, з якої вбачається, що вона отримала в батька ОСОБА_4 в борг грошову суму в розмірі 15000 доларів США, зобов`язалася повернути позику в строк до 04.09.2026 року. У випадку неможливості повернення позики у встановлений строк, зобов`язалася відчужити на користь своєї сестри ОСОБА_9 належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Оригінал розписки за клопотанням сторони позивача та на вимогу суду не надано. Оскільки оригінал розписки не надано за клопотанням сторони позивача та на вимогу судуётоді такий письмовий доказ відповідно до ч.6 ст.95 ЦПК України судом не береться до уваги. Відтак, суд критично оцінює аргументи сторони відповідача про те, що вказана квартира була придбана для неї особисто, оскільки такі не підтверджені достатніми фактичними даними та суперечать показам свідків, з показань яких вбачається, що вказана квартира придбана для потреб сім`ї. Окрім того, суд не може обгрунтовувати своє рішення показаннями свідка ОСОБА_10 щодо передачі ним коштів у вигляді позики для придбання спірної квартири, оскільки таке буде суперечити вимогам ст. 218 ЦК України. Разом з тим, свідок ОСОБА_11 не позбавлений права вимагати повернення таких коштів. Суд виходи з того, що у своїй сукупності, на переконання суду, свідчить про придбання квартири, зокрема в інтересах сім`ї, а відтак вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на 81, 141, ч. 2 ст. 247, 260, 263, 270 ЦПК України відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення виходив з того, що 11.03.2024 року представник позивача Ощипок В.С. подав клопотання про ухвалення додаткового рішення у вказаній справі та просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертизи про оцінку транспортного засобу у розмірі 4461, 86грн., витрати за проведення експертизи про оцінку квартири у розмірі 9438, 50 грн., витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 54000 грн. Враховуючи викладене, просить прийняти додаткове рішення у справі № 464/6932/20. 19.05.2021 року між адвокатом Ощипком В.С. та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги № 21.19, а 04.04.2023 року було укладено додаток №2 до вказаного договору. Зазначеними договорами було визначено порядок оплати вартості правової допомоги. Враховуючи наведене та беручи до уваги те, що стороною позивача до закінчення судових дебатів у справі не було надано відповідних доказів понесення судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Колегія суддів, перевіряючи оскаржуване рішення суду від 06 березня 2024 року в межах доводів апеляційної скарги вважає, згадані висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону; що стосується оскаржуваної ухвали від 02 квітня 2024 року судом при постановленні такої не в повному обсязі дотримано вимог закону; обставини ж, які суд вважав встановленими не доведені, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права на частку у спільному майні, в якій просив:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 спільного майна подружжя з ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_3 та легковий автомобіль марки MINI COOPER, 2015 року випуску, р/н НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 з 28.04.2014 року, від якого мають спільну дитину - дочку, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу сторони мають спільне набуте майно, яке є предметом спору. Зазначене майно оформлено та документально знаходиться у власності відповідачки. Так, право власності на квартиру відповідачка набула на підставі договору про участь у фонді фінансування будування №78/У4 від 28.10.2016р., укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «Новий Львів». Позивач також зареєстрований та проживає у зазначеній квартирі. Автомобіль був придбаний за 16 тисяч доларів США і також був зареєстрований на відповідачку 03.01.2019р. Зазначене вище майно було придбане сторонами під час перебування у шлюбі за власні кошти. Кошти на придбання майна складалися з «весільних» грошей (15 тисяч доларів США), ще 15000 доларів США надала мати позивача, решту надали батьки відповідачки. Позивач працював на роботі, пов`язаною з частими виїздами за кордоном, чим заробляв кошти на утримання родини. Зокрема, за період з 2014 по 06.07.2017р. тільки на картку позивача було зараховано 184 350 грн., не рахуючи готівкову форму оплати праці за кордоном - додаток №11. Відповідачка працювала бухгалтером у ТОВ «Приват - автотранс» (з 02.06.2014 по 14.02.2018р.), перебувала у декретній відпустці та у відпустці по догляду за дитиною. Враховуючи зазначене, тобто постійну відсутність позивача перебування за кордоном, та перебування відповідачки постійно на місці, позивач не заперечував, щоб усе майно вона оформляла на себе. На момент звернення до суду між позивачем та відповідачкою виникли непорозуміння та сімейні проблеми, згоди щодо поділу спільного сумісного майна не досягнуто. Враховуючи зазначене, позивач звертається до суду з позовною заявою про визнання його права власності на 1/2 частку майна, яке було набуто під час, перебування у шлюбі.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій просила:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що не заперечує, що перебуваючи в шлюбі за спільні кошти ними придбано певне майно, зокрема транспортний засіб марки MINI модель COOPER, 2015 року, номер державної реєстрації НОМЕР_1 вартістю 16 тис. доларів США. Що стосується квартири АДРЕСА_2 , то така була придбана нею за особисті кошти та відповідно, є її особистою приватною власністю, незважаючи на придбання її в період шлюбу. Зазначала, що внесла до Фонду фінансування будівництва суму коштів, яка становить 787442 грн., що еквівалентно 39273, 88 доларів США за квартиру двома платежами: перший 420089 грн., які були її особистими коштами, які вона отримала від батька в позику, другий 367353, 00 грн. кошти батька, який і здійснив вказаний платіж. Зазначала, що оплату було здійснено за особисті кошти позивачки за зустрічним позовом, які вона отримала в якості позики у свого батька ОСОБА_4 , про що було складено розписку, яка написана нею власноручно та в присутності двох свідків. У зустрічній позовній заяві позивачка просила визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру, яка придбана нею на підставі Договору №78/У4 про участь у фонді фінансування будівництва від 28 жовтня 2016 року укладеного з ТзОВ «Фінансова компанія «Новий Львів».

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких суд касаційної інстанції роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим та підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, сторони перебували у шлюбі з 28.04.2014 року по 07.07.2021 року. У шлюбі у них народилася донька, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу на ім`я відповідачки за первісним позовом придбано майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 , а також легковий автомобіль марки MINI COOPER, 2015 року випуску, р/н НОМЕР_1 , вказані обставини сторонами не оспорюються.

Квартира придбана на підставі Договору №78/У4 про участь у фонді фінансування будівництва від 28 жовтня 2016 року укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Новий Львів» за 787 442, 00 грн.

Зокрема, відповідно до копії платіжного доручення №5 від 01.11.2016 року відповідачка ОСОБА_1 здійснила перший платіж за квартиру у розмірі 420089, 00 грн., а гідно копії квитанції від 03.11.2016 року, вбачається, що другий платіж за квартиру здійснив батько відповідачки ОСОБА_4 у сумі 367353, 00 грн. (а.с.92 Т.1).

14 вересня 2019 року ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Допитана, як свідок в суді першої інстанції, ОСОБА_7 пояснила, що сторонами по справі є її син та невістка. Із ними перебуває в нормальних відносинах, проживає окремо від них. Вказала, що спірна квартира придбана в інтересах сім`ї за спільні кошти подружжя, частину яких у розмірі 15000 доларів США надала вона з чоловіком. В подальшому батьки невістки, також, допомагали, передавали кошти на придбання меблів, її чоловік з сином виготовляли меблі у квартиру.

Допитаний, як свідок в суді першої інстанції, ОСОБА_4 пояснив, що його донька ОСОБА_1 розірвала шлюб із ОСОБА_8 . Перебуваючи у шлюбі вони хотіли купити нову квартиру, однак їм не вистачило коштів, тому вона хотіла продати квартиру у Кривому Розі або взяти кредит. Однак, він запропонував їй надати та надав кошти у сумі 15000 доларів США для купівлі цієї квартири про, що написав розписку, копія якої долучена до матеріалів справи. Повідомив, що іншу частину коштів сам особисто вніс на рахунок забудовника. Крім цього, серед коштів, які були внесені за квартиру були особисті кошти його дочки. Вказав, що йому не відомо чи батьки позивача давали кошти на квартиру.

Відтак, сторонами не заперечується факт придбання спірного майна за час перебування у шлюбі, однак сторона відповідача оспорювала та не визнає поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, покликаючись на те, що вона була придбана нею особисто та для власних потреб за особисті кошти та кошти батька.

Допитані свідки, також, пояснили, що спірна квартира придбавалась в інтересах новоствореної сім`ї сторін у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачкою надано суду копію розписки від 04.09.2016 року, з якої вбачається, що вона отримала в батька ОСОБА_4 в борг грошову суму в розмірі 15000 доларів США, зобов`язалася повернути позику в строк до 04.09.2026 року. У випадку неможливості повернення позики у встановлений строк, зобов`язалася відчужити на користь своєї сестри ОСОБА_9 належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Оригінал розписки за клопотанням сторони позивача та на вимогу суду першої інстанції не надано. Відповідно суд, згідно ч.6 ст.95 ЦПК України, правильно не взяв такий доказ до уваги.

Колегія суддів, також, звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про те, що відповідачка дійсно отримувала кошти за борговими розписками та, що кошти, які перерахував за придбання квартири батько відповідачки є її особистими коштами.

Так, як вказано вище та підтверджено належними доказами та не спростовано відповідачкою спірна квартира була придбана у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, які вони отримували як подарунок подружжю у день весілля та допомога батьків обох з подружжя для придбання житла подружжю. Тобто слід вважати, що квартира набута у період шлюбу, за спільні кошти та в інтересах сім`ї, тобто для проживання подружжя. Згодом у такі проводилися ремонтні, оздоблювальні роботи та влаштовувалися інші необхідні для проживання речі.

Знову ж доводи про те, що відповідачка обіцяла повернути кошти та що вказана квартира була придбана для неї особисто, не підтверджені належними доказами та суперечать поясненням свідків, з яких вбачається, що вказана квартира придбана для потреб сім`ї.

Зважаючи на вказане, судом першої інстанції правильно встановлено, що квартира придбана, зокрема, в інтересах сім`ї, а відтак вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж Сихівського районного суду м.Львова від 06 березня 2024 року слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Що стосується спірного автомобіля, то рішення суду в цій частині фактично не оспорювалося, а тому не переглядається.

Що стосується ухвали Сихівського районного суду м.Львова від 02 квітня 2024 року, то судом неправомірно повністю відмовлено в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Також, як вбачається з матеріалів справи, в повному тексті рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 березня 2024 року не вирішено питання стягнення судового збору із сторін, тобто питання судових витрат не вирішено вцілому.

Тому, вирішуючи заяву Ощипка В.С. в інтересах ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вирішує питання про стягнення усіх судових витрат за розгляд справи судом першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №671/1957/20.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона позивача за первісним позовом (в особі представника) в судовому засіданні в суді першої інстанції 06.03.2024 року до закінчення судових дебатів заявила про те, що вони будуть просити про стягнення судових витрат та ними будуть подані докази понесених судових витрат.

11.03.2024 в суд першої інстанції надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 Ощипка В.С. про ухвалення додаткового рішення, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 наступні витрати: за проведення експертизи про оцінку транспортного засобу 4461,86 грн.; за проведення експертизи про оцінку квартири 9438 грн.; витрати на правову допомогу адвоката в сумі 54000 грн.

До клопотання долучено Акт наданих послуг №1 від 06 березня 2024 року та Додаток №2 від 04 квітня 2024 року до Договору №21.19 від 19 травня 2024 року.

Однак, в матеріалах справи відсутній Договір про надання правової допомоги №21.19 від 19 травня 2021 року на який посилається заявник в Додатку №2 до договору №21.19 від 19 травня 2021 року та Акті наданих послуг №1 від 06 березня 2024 року, що унеможливлює встановити наявність договірних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та те, які права та обов`язки покладались на адвоката та порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи Договору про надання правової допомоги колегія суддів дійшла висновку, що клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 54000 грн. слід було відмовити.

Що стосується інших судових витрат, то колегія суддів зазначає, що у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , про визнання права на частку у спільному майні, в якій просив:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 спільного майна подружжя з ОСОБА_1 , а саме: квартиру АДРЕСА_3 та легковий автомобіль марки MINI COOPER, 2015 року випуску, р/н НОМЕР_1 .

Враховуючи вказане судовий збір за подання первісної позовної заяви підлягав сплаті у розмірі 1681,60 грн. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, враховуючи наявність двох немайнових вимог).

З квитанції №406 та №76 від 17.11.2020 року та від 28.12.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 сплачено 7232,30 грн. судового збору за подання позовної заяви (Т.1, а.с. 35, 55).

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій просила:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вказане судовий збір за подання зустрічної позовної заяви підлягав сплаті у розмірі 11350 грн. (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

З квитанції №ПН33323 від 10.03.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 сплачено 6810,00 грн. судового збору за подання позовної заяви (Т.1, а.с. 74).

Окрім цього, в суді першої інстанції було проведено судову транспортно-товарознавчу експертизу №4908 від 28 січня 2022 року (Т.2, а.с.7-21) та судову оціночно-будівельну експертизу №4909 від 10 серпня 2022 року(Т.2, а.с.7-21).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова оплату за проведення експертиз покладено на ОСОБА_1 .

З Акту №2 здачі-приймання висновку експерта №4908 вбачається, що загальна вартість судової транспортно-товарознавчої експертизи №4908 від 28 січня 2022 року складає 4461,86 грн. та така сума сплачена ОСОБА_1 .

З Акту №1 попереднього розрахунку вартості виконання висновку експерта №4909 вбачається, що загальна вартість судової оціночно-будівельну експертизу №4909 від 10 серпня 2022 року складає 9438,50 грн. та така сума сплачена ОСОБА_1 .

Вказані витрати на проведення експертизи є обґрунтованими для розгляду даного спору, у якому, як по первісному, так і по зустрічному позовах вартість спірних об`єктів є предметом доказування.

Відтак, ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення, яким заяву ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 слід задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 4461,86 грн. за проведення транспортно-товарознавчої експертизи №4908 від 28 січня 2022 року та 9438,50 грн. за проведення оціночно-будівельної експертизи №4909 від 10 серпня 2022 року, а також 1681,60 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції за первісним позовом. Крім цього, слід стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 4540 грн. недоплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 2, 375, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 02 квітня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 4461,86 грн. за проведення транспортно-товарознавчої експертизи №4908 від 28 січня 2022 року та 9438,50 грн. за проведення оціночно-будівельної експертизи №4909 від 10 серпня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 1681,60 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції за первісним позовом.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 4540 грн. недоплаченого судового збору за розгляд справи судом першої інстанції за зустрічним позовом.

Реквізити для стягнення судового збору в дохід держави:

Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Рахунок отримувача: UA0026001

Код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра