Провадження № 22-ц/4808/1545/24
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

за участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2024 року, в складі судді Польської М.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 07 липня 2005 року між нею та відповідачем у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №875. В шлюбі у них народилось троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначила, що впродовж останніх років сімейне життя з відповідачем погіршилося, що призвело до припинення шлюбних відносин. Сторони мають різні погляди на шлюб, сім`ю, між ними постійно виникають сварки, втрачено почуття взаємної любові, поваги, взаємодопомоги.

Сторони спільного господарства не ведуть та не підтримують сімейні відносини.

Вважає, що примирення з відповідачем неможливе, тому просила шлюб розірвати, неповнолітнього сина ОСОБА_5 залишити на проживанні з нею.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.03.2024 року сторонам надано строк на примирення терміном шість місяців, а 16.09.2024 року провадження у справі поновлено.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 07 липня 2005 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 875.

Малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_2 .

На вказане рішення суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що оскаржуване рішення прийнято без залучення органу опіки та піклування, хоча таке клопотання ним заявлялось при розгляді справи в суді першої інстанції. Участь органу опіки та піклування при розгляді питань, пов?язаних з правами та інтересами неповнолітніх, є обов?язкова.

Вважає, що судом першої інстанції не враховано той факт що він з позивачкою продовжує спільно вести господарство, нести спільні фінансові витрати щодо забезпечення дітей продуктами та іншими необхідними речами, активно спілкуються у процесі виховання. Ці факти свідчать про те, що сімейні зв?язки та спільне життя фактично зберігається.

Він, як батько, бере активну участь в утриманні дітей та піклується про них, проте не має можливості повноцінно спілкуватись з ними. Суд, не дослідив це питання належним чином і, ухваливши рішення залишити дитину з матір?ю, не встановив при цьому в яких умовах проживає дитина.

Вважає, що судом не враховано той факт, що на відміну від позивачки, яка проживає за кордоном та не має доходів і власного житла, він має постійне місце праці та власне житло, що в повній мірі забезпечить потреби сина.

Крім того, в період з 04.07.2024 року по 18.07.2024 року позивачка перебувала на території України, в той час як сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знаходились за межами України без батьківської опіки.

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач просив рішення суду першої інстанції скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зазначила, що в зв`язку з воєнною агресією з боку російської федерації змушена була виїхати за межі України, а саме Ірландію , місто Слайго, де урядом країни забезпечена житлом, роботою та фінансовою підтримкою.

Відповідач не позбавлений спілкування з дітьми, та їх фінансової підтримки, однак зважаючи на соціальну допомогу уряду Ірландії, діти повністю забезпечені всім необхідним.

Посилання в апеляційній скарзі на той факт, що він несе фінансові витрати щодо забезпечення дітей продуктами харчування не відповідає дійсності. Квитанції, які долучені відповідачем до матеріалів справи підтверджують фінансування середнього сина у шахових турнірах.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Жирун Р.М. підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивачка ОСОБА_2 надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого повторно 01 жовтня 2024 року (а.с.5) сторони зареєстрували шлюб 07 липня 2005 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №875.

В шлюбі народилось троє дітей, двоє з яких неповнолітні син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження від 03.09.2009 року та від 27 вересня 2016 року (а.с.13-14).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

У статті 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із статтею 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-якої обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно частиною третьою статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, проте, як встановлено судом, позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачкою та скористався наданим правом та звернувся до суду з позовом у даній справі, наполягає на розірванні шлюбу.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка звертаючись із позовом до суду, категорично наполягала на розірванні шлюбу без надання терміну для примирення.

За клопотанням відповідача, ухвалою суду від 18.03.2024 року було надано сторонам строк для примирення терміном шість місяців.

Однак, примирення між сторонами не відбулося, а відтак суд, з огляду на подані сторонами докази по суті заявлених позовних вимог, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сімейні зв?язки та спільне життя сторін фактично зберігається, а тому підстави для розірвання шлюбу відсутні не підтверджені будь-якими доказами та спростовуються запереченнями позивачки про те, що збереження шлюбу є неможливим.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про залишення неповнолітнього сина ОСОБА_6 на проживанні з позивачкою, колегія суддів виходить з наступного.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

У даній справі судом першої інстанції під час розгляду позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу не вирішувалося питання про визначення місця проживання дитини.

Відповідач подав до суду клопотання про залучення до участі у розгляді справи орган опіки та піклування, однак позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_6 з ним, не заявляв.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, оскільки такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли.

Залишення дитини проживати разом із матір`ю не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано, за допомогою належних та допустимих доказів, факту проживання дитини разом із матір`ю, як і не подано жодного доказу на підтвердження проживання дитини разом із ним чи наявності між сторонами спору про місце проживання дитини.

Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (Провадження № 61-5775св22).

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду при розгляді цієї справи із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано, в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу, встановивши, що дитина проживає разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 09 жовтня 2024 рокубез зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 січня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин