Справа № 628/1031/21
№ провадження 2/646/914/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 р. м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Шиховцової А.О.,

при секретарі судового засідання Святолуцькій К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у м. Харкові в порядку загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю,

за участю представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Прокопенко Ю.О.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, який уточнила та з врахуванням зміни позовних вимог просила визнати житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , поклавши судові витрати на відповідача.

Уточнені позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений шлюб. За час перебування у шлюбі подружжя придбало у власність будинок АДРЕСА_1 . Житловий будинок побудований у шлюбі, титульним власником значиться відповідач ОСОБА_2 . Житловий будинок побудований за спільні кошти подружжя, а також за рахунок кредитних коштів, які подружжя також разом погашали перед банком. Позивач для здійснення ремонту у спірному житловому будинку продала належну їй на праві приватної власності кімнату в комунальній квартирі АДРЕСА_2 . З 1995 по 2011 роки відповідач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, але фактично з початку 90-х років здійснював підриємницьку діяльність з продажу товарів для дому (фарб, залізних виробів, склом). Відповідач придбавав здебільшого такі товари. 16.11.2017 шлюб між сторонами рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області розірваний. Позивач зазначає, що відповідач не визнає факт спільної сумісної власності на будинок, однак позивач брала участь у будівництві житлового будинку фізичною працею та грошовими коштами. Зважаючи на невизнання відповідачем факт спільно набутого майна, що підлягає поділу між подружжям, позивач змушена звернутися до суду з позовними вимогами щодо поділу спільного майна подружжя.

16.07.2021 надійшов відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого відповідач не погодився з уточненими позовними вимогами, оскільки позивач не надала доказів, що будинок будувався під час шлюбу. Відповідач зазначив, що будував будинок за власні кошти, розпочавши його будівництво ще до шлюбу. Такий факт відповідач підтверджує тим, що рішенням Петрівської сільської ради народних депутатів від 16.02.1993 відповідачу виділено земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку. Закінчене будівництво будинку прийняте в експлуатацію актом державної приймальної комісії від 22.05.2007 та рішенням Петрівської сільської ради Куп`янського району Харківської області від 22.05.2007 №30. Відповідач зазначив, що позивачем не доведено кошти від продажу особистої кімнати в комунальній квартирі вкладені позивачем саме в будівництво спірного будинку. Також відповідач зазначив, що позивач не мала свого доходу з моменту реєстрації шлюбу і до добудови будинку.

27.07.2024 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач не погодилася з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, оскільки фактичні шлюбні відносини між сторонами розпочалися ще до реєстрації шлюбу, здача об`єкта будівництва завершена у 2007 році, тобто під час шлюбу сторін. Крім того, позивач зазначила, що не мала доходів, оскільки з 2004 року перебувала у декретній відпустці. До декретної відпустки позивач працювала та звільнилася у 2010 році.

Згідно з рішенням Вищої ради правосуддя №399/0/15-23 від 20.04.2023 «Про зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Харківської області» з 01.05.2023 територіальну підсудність судових справ Куп`янського міськрайонного суду Харківської області змінено на Червонозаводський районний суд міста Харкова.

Відповідно до протоколу розподілу справи між суддями у неавтоматичному режимі від 22.06.2023 на підставі рішення зборів суддів №21 від 14.06.2023 справу передано до розгляду судді Шиховцовій А.О.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.06.2023 справа прийнята до розгляду, провадження у справі відкрите за правилами спрощеного позовного провадження.

14.09.2023 ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просив суд визнати житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 , поклавши судові витрати на позивача за первісним позовом. В обґрунтування зустрічних позовних вимог, ОСОБА_2 зазначив, що рішенням №5 Петрівської сільської ради народних депутатів від 16.02.1993 йому була виділена земельна ділянка розміром 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідач за первісним позовом почав будівництво будинку для проживання родини, до 2002 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі зі ОСОБА_3 , яка в 2002 році померла. Відповідач придбавав за власні кошти будівельні матеріали, наймав будівельників, більшість робіт виконував самостійно. Основна частина будівельних робіт завершена до кінця 1993 року, але протягом тривалого часу будинок ще потребував внутрішніх оздоблювальних робіт та грошових вкладень. На час знайомства з ОСОБА_1 відповідач за первісним позовом повністю добудував будинок, але в будинку ще не було меблів та техніки. До реєстрації шлюбу сторони вже проживали в спірному будинку. Для придбання меблів та завершення оздоблювальних робіт ОСОБА_2 витрачав гроші з продажу в 2007 році його квартири АДРЕСА_3 , яка належала йому на праві приватної власності.

09.07.2024 ОСОБА_1 поданий відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до змісту якого вона просила відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, тим самим задовольнивши первісні позовні вимоги. ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 подані неправдиві документи, що в 1993 році будинок був побудований. В 1998 році сторони у справі познайомилися, а у 2000 році почали спільне проживання. До реєстрації шлюбу в 2004 році сторони вели спільне господарство та жили за адресою: АДРЕСА_4 . На той час спірного будинку та будматеріалів не було. На підтвердження проживання колишнього подружжя на момент вагітності позивача ОСОБА_1 та перші роки після народження доньки нею подана медична документація, зокрема, копії дородових патронажів, обмінної карти пологового будинку, пологового відділення лікарні про новонародженого, історію розвитку дитини, лист профогляду, медичні направлення, результати медичних досліджень, відповідно до яких ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (спільна донька колишнього подружжя) проживали за адресою: АДРЕСА_4 (т.2, а.с.48-61).

Ухвалою суду від 09.07.2024 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано з ним в одне провадження, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом у судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Прокопенко Ю.О. заперечувала проти задоволення первісного позову та наполягала на задоволенні зустрічного позову.

Суддя, вислухавши пояснення представника представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов таких висновків.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із поділом майна подружжя, а тому регулюються Главою 8 СК України.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини.

Відповідно до копії рішення виконкому Петрівської сільської ради від 16.02.93 р. № 5 «Про виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку» та рішення Куп`янської районної ради народних депутатів №69 від 12.05.1993 ОСОБА_2 за відповідною його заявою було відведено земельну ділянку площею 0,25 га, по АДРЕСА_1 (т.1., а.с.127-128).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, зареєстрованому 23 квітня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куп`янського міського управління юстиції Харківської області, актовий запис №41, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 23.04.2004 (т.1, а.с.95).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим 23.04.2004 відділом реєстрації актів цивільного стану Куп`янського міського управління юстиції Харківської області, актовий запис 92 (т.1, а.с.15).

На підтвердження свого працевлаштування під час перебування у шлюбі зі ОСОБА_2 . ОСОБА_1 надала копію своєї трудової книжки, з якої вбачається, що 01.10.2002 ОСОБА_1 прийнята на роботу секретарем-друкаркою у Куп`янському професійному ліцеї, звільнена з місця роботи 03.11.2010 (т.1, а.с.142-144).

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16.11.2017 (т.1, а.с.13, 111-112).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №248482837 від 17.03.2021 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 271,4 кв.м., житловою площею 59,1 кв.м., рік побудови 2006, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності 16.07.2007 виконком Петрівської сільської ради (т.1, а.с.7-9, 96-97).

ОСОБА_2 звернувся 07.05.2004 з заявою до КП «Харківський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» з заявою про надання довгострокового кредиту для будівництва будинку, внутрішніх робіт у розмірі 50000,00 грн на 10 років. Склад сім`ї 3 особи, в т.ч. дружина, донька. Гарантом виступає ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 102).

Згідно з договором №0498/1904 від 07.05.2004 між КП «Харківський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_2 укладений договір про надання довгострокового кредиту на будівництво житла на селі на суму 50000,00 грн. За умовами зазначеного Договору Фонд надав ОСОБА_2 пільговий довгостроковий кредит строком на 13 років для (завершення) будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та інженерними мережами за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язався відповідно до п. 2.4.2. сплачувати відсотки по кредиту одночасно з погашенням кредиту відповідно до таблиці п. 2.4.1. Окрім цього, відповідно до п.2.4.2 зазначеного договору забудовник зобов`язався щорічно виплачувати відсотки в розмірі 3% від наданої суми згідно з п. 2.4.1 Договору (т. 1, а.с. 98-101).

Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта в експлуатації від 22.05.2007 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 готовий до введення в експлуатацію (т.1, а.с.130-131).

На підставі акту державної приймальної комісії про прийняття до експлуатації індивідуального житлового будинку ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 сільська рада ухвалила рішення №30 від 22.05.2007, відповідно до якого вирішила прийняти в експлуатацію індивідуальний житловий будинок зовнішнього розміру 15.1*12,5 м на 4 житлові кімнати загальною площею 146,71 кв.м., житловою площею 63,33 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та оформити право власності на ОСОБА_2 (т.1, а.с.129).

06 липня 2007 року КП «Куп`янське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_2 . Відповідно до характеристики будинку, господарських будівель та споруд та експлікації житловий будинок збудований у 2006. Інвентаризаційна вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд становить складає 397240 грн. Житловий будинок складається з таких об`єктів: літ. «А» жилий будинок, літ. «Б» гараж, літ. «В» душ, літ. «Г» сарай, літ. «Д» вбиральня, №1 огорожа (т.1, а.с.71-73).

ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності разом з ОСОБА_4 належала 1 кімната в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею кімнати 17,4 (свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 13.08.2008) (т.1, а.с.108).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №262486776 від 22.06.2021 вбачається, що ОСОБА_1 09.12.2008 1 кімната в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_5 продана ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу №4903 від 02.09.2008, посвідченого приватним нотаріусом Литвиновою І.В (т.1, а.с.106-107).

Відповідно до листа вих.№118 від 25.05.2021 (т. 1, а.с. 103-104) КП «Харківський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» 29.12.2020 вся сума фінансових зобов`язань за кредитним договором №0498/1904 від 07.05.2004 погашена, про що складено Акт про остаточний розрахунок за договором №0498/1904 від 07.05.2004 (т. 1, а.с. 105).

Відповідно до Звіту з оцінки майна від 17.03.2021, наданого суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , а саме: житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 271,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ринкова вартість об`єкту становить 496028,00 грн (т. 1, а.с. 10-11).

ОСОБА_2 на підтвердження доводів щодо будівництва житлового будинку до шлюбу зі ОСОБА_1 надані копії товарно-транспортних накладних, вимог, видаткових накладних, квитанцій до прибуткового касового ордеру, накладних, приходних накладних, заяв за 1991-1993 рр., 1999 р., 2004 р. Також, ОСОБА_2 як додаток до відзиву на позов надано лист від 15.11.1991 на адресу Куп`янського міськвиконкому, відповідно до якого Куп`янський загальнобудівельний кооператив «Строитель» клопотав про виділ земельної ділянки ОСОБА_2 в м. Куп`янську для будівництва житлового будинку. Крім цього, ОСОБА_2 надано копію дозволу на приєднання до міського водопроводу, датоване листопадом 1993 року (т.1, а.с.34-53).

Також, ОСОБА_2 зазначив, що мав у власності квартиру АДРЕСА_6 , яку продав ОСОБА_9 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу приватизованої квартири за реєстровим №2700 від 22.05.2007 за 34202 грн., кошти від продажу якої використав для будівництва спірного будинку (т.1, а.с.134-136).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Пунктом п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та майно набуте за договором дарування.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час спільного проживання, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й гой факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно ч.3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Відповідно до переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію Постанови КМ України від 07.06.2017 року № 406 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає в експлуатацію» відносяться роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування - щодо об`єктів з незначними (ССІ), з середніми (СС2) наслідками, заміна покрівлі будівель і споруд згідно з будівельними нормами без втручання в несучі конструкції, реконструкція, капітальний ремонт, технічне переоснащення внутрішніх систем.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами статей12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З Позиції Великої Палати Верховного Суду, вбачається, що у статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР (далі Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, заяким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява №22603/02);від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 200/22329/14-ц та від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19, у постанові Верховного суду від 16.06.2021 у справі № 1008/339/12 та у постанові від 25.05.2022 у справі №206/1198/20.

Новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва.

Так, як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами у справі, рішенням Петрівської сільської ради народних депутатів від 16.02.1993 відповідачу виділено земельну ділянку розміром 0,25 га для будівництва індивідуального житлового будинку. Закінчене будівництво будинку прийняте в експлуатацію актом державної приймальної комісії від 22.05.2007 та рішенням Петрівської сільської ради Куп`янського району Харківської області від 22.05.2007 №30. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі з 23 квітня 2004 року, який був розірвано рішенням суду 16.11.2017. Отже, спірний житловий будинок введений в експлуатацію під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Даний факт також підтверджується тим, що 06.07.2007 КП «Куп`янське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де зазначений рік побудови житлового будинку 2006.

Крім цього, ОСОБА_2 07.05.2004 звертався з заявою до КП «Харківський обласний Фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» з заявою про надання довгострокового кредиту для будівництва будинку, внутрішніх робіт у розмірі 50000,00 грн на 10 років. Гарантом у кредиті виступала ОСОБА_10 .

Не заслуговують на увагу доводи відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, що земельна ділянка надавалася для будівництва житлового будинку саме ОСОБА_2 , оскільки земельна ділянка не є предметом спору у даній справі та її належність ОСОБА_2 позивачем ОСОБА_1 не заперечується. Тому, той факт що власником відповідної земельної ділянки являється ОСОБА_2 не є визначальним чинником при поділі житлового будинку, побудованого на цій земельній ділянці.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні та вихованні спільної доньки подружжя, приховувала, знищувала чи пошкоджувала спільне майно.

Отже, враховуючи те, що спірний житловий будинок введений в експлуатацію в період шлюбу, суд не вбачає підстав для визнання його особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Таким чином, суд дійшов висновку про визнання даного об`єкту нерухомості спільною сумісною власністю, та визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями за ОСОБА_1 .

На підставі вищевказаного, суддя вважає, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя необхідно задовольнити та визнати житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Відтак у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю слід відмовити, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін оскільки доводи, викладені у зустрічній позовній заяві не підтверджені належним чином позивачем за зустрічним позовом та є взаємовиключною від первісних позовних вимог.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_11 сплачено при подачі позову судовий збір у розмір 2480,14 грн, тому зі ОСОБА_2 на її користь стягуються вказані судові витрати у вищевказаному розмірі.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 сплатив при подачі зустрічного позову до суду судовий збір у розмірі 4960,28 грн, але враховуючи, що у задоволенні його зустрічного позову відмовлено, понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 264, 265 , 354 ЦПК України,

ухвалив:

Уточнені вимоги первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) грн. 14 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного мешкання: АДРЕСА_7 ;

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_1 ;

представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом адвокат Прокопенко Юлія Олегівна, адреса для листування: АДРЕСА_8 , діє на підставі ордеру серії АХ №1141055 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №644 від 20.03.1996.

Суддя А.О. Шиховцова