Справа № 159/1346/24 Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г.
Провадження № 22-ц/802/852/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини, заінтересована особа: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області; ІНФОРМАЦІЯ_1 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заяву обґрунтовано тим, що з 05 жовтня 2012 року до 15 січня 2024 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

У даному шлюбі в сторін народжено двох дітей, а саме ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначає ОСОБА_1 , 20 листопада 2023 року між колишнім подружжям укладено договір, згідно з яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю.

Заявник вказує, що проживає разом із сином за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, мати дитини ще до розірвання шлюбу самоусунулась від догляду за своїм сином, ОСОБА_4 , не виконує обов`язків щодо виховання дитини, не приймає участі у житті дитини, не спілкується з нею, матеріально не утримує. Тобто, заявник є батьком, який самостійно виховує дитину.

Встановлення цього факту необхідно йому для набуття права належного захисту прав дитини та реалізації своїх соціальних прав, пов`язаних із самостійним вихованням дитини. Такими правами є можливість встановлення батькові скороченого робочого часу в порядку ст.51 КЗпП України, отримання гарантій, передбачених ст.186-1 КЗпП України. Окрім цього, можливість без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди щодо пересування, на здійснення медичних втручань, за потреби на вступ на навчання, та в інших життєвих ситуаціях, коли необхідно оперативно приймати рішення, що стосуються дитини, для забезпечення її прав та добробуту. Також заявнику необхідно мати можливість одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини з метою забезпечення гармонійного розвитку та реалізації наявних освітніх можливостей і захисту прав ОСОБА_4 у випадку їх порушення.

У зв`язку з наведеним він звернувся до суду з даною заявою, в якій просить встановити юридичний факт самостійного виховання ним сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заявником надано достатньо доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_4 на вихованні та утриманні батька, який створив для нього всі умови для його проживання, здійснює самостійно догляд та піклується про стан здоров`я дитини, забезпечує харчуванням, одягом, освітою лікуванням та дозвіллям сина самостійно. Вважає, що суд першої інстанції не забезпечив всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів, не оцінив їх у взаємозв`язку та сукупності, не дослідив належним чином, чи порушуються права неповнолітньої особи, не врахував, що орган опіки та піклування не заперечує щодо заявлених вимог.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Представники заінтересованих осіб будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Представник заявника подала заяву про розгляд справи без участі заявника та представника.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявник не довів належними та допустимими доказами факт самостійного виховання дитини батьком. Надані докази не вказують на те, що мати не спілкується з дитиною та не бере участі у вихованні сина, що мати умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Також судом під час дослідження матеріалів справи зроблено висновок, що подання заяви про встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері, пов`язаний із реалізацією правового статусом заявника як військовозобов`язаного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2024 року, справа №159/7458/23, шлюб між заявником та ОСОБА_2 було розірвано.

В період шлюбу в заявника та ОСОБА_2 народилися діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвами про їх народження.

20 листопада 2023 року приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Кушнерук А. Ю. посвідчено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, відповідно до якого місцем проживання сина ОСОБА_4 сторони визначили із батьком, а місцем проживання ОСОБА_5 - разом із матір`ю: АДРЕСА_2 .

Згідно з умовами договору батьки визначили порядок їх участі у вихованні дітей, зокрема у договорі зазначено, що мати нарівні з батьком вправі вільно спілкуватися з дитиною у визначений сторонами графік, допускається спільний відпочинок дитини з батьками, сторони зобов`язуються брати участь у вихованні дитини, піклуванні тощо (п.. 4-8 договору).

З витягу з реєстру територіальної громади Ковельської територіальної громади та довідки №180 від 29.01.2024 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, убачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із батьком ОСОБА_1 проживають в АДРЕСА_1 .

В акті обстеження умов проживання, складеного комісією у складі фахівців Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради за заявою ОСОБА_1 з виходом на адресу: АДРЕСА_1 , де мешкають: ОСОБА_1 , його син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , комісією зазначено, що встановлено, що власником житла є ОСОБА_2 , а в житлі проживає фактично ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , умови проживання задовільні, облаштовані для відповідного розвитку дитини.

В суді першої інстанції заявник пояснював, що власником квартири є його колишня дружина, яка вирішила після розлучення залишити квартиру та проживає разом із своїми батьками та сином ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки від 20.01.2024 вих. № 18, підписаної сімейним лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги ОСОБА_7 , ОСОБА_1 належно виконує свої обов`язки з виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно турбується про стан його здоров`я, вчасно звертається, якщо в дитини погіршується самопочуття, регулярно приводить на медичний огляд та обстеження без участі матері сина.

Згідно з довідкою№16 від 30.01.2024 виданої директором ЗЗСО «Ліцей №1 м. Ковеля» Мельник О. про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в 2-Д класі закладу та відповідно до інформації класного керівника з листопада 2023 року батько ОСОБА_1 займається вихованням дитини, цікавиться його навчанням. Мама ОСОБА_2 не бере участі у вихованні сина та не цікавиться його навчанням з листопада 2023 року.

Відповідно до витягу №164 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_5 проживає по АДРЕСА_2 , власником житла є ОСОБА_8 .

Як стверджується характеристиками від 12.02.2024 та 22.02.2024, виданими на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній відвідує додаткові навчальні заклади та приймає в них активну участь, оплатою та організацією позашкільного розвитку дитини займається батько ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23).

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Аналогічними критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18, від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, провадження № 11-150апп23.

Звернувшись до суду із заявою, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилався на те, що саме він здійснює догляд за дитиною, створив для нього належні побутові умови для проживання, займається його вихованням, керуючись забезпеченням інтересів дитини, взявши до уваги його малолітній вік, проживання на цей момент з батьком у звичних для нього умовах.

Вимоги заяви пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Відповідно до частини першої статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, відповідно до яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, то настання певних юридичних фактів (дій чи подій), що мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Враховуючи, що СК України не встановлює підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а частиною першою статті 15 СК України визначено «невідчужуваність» сімейних обов`язків, то це свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження також є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У даній справі ОСОБА_1 просить установити факт самостійного виховання ним дитини без участі матері, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Отже, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви випливає, що наявний спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 необхідно залишити без розгляду.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23, постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 947/34370/12, провадження № 61-6922св24, які слід врахувати судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права при розгляді до даних правовідносин.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Залишення без розгляду заяви не позбавляє заявника права звернутися до суду відповідної юрисдикції для вирішення спору в порядку позовного провадження.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2024 року в даній справі скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Ковельської міської ради Волинської області; ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді