Справа № 297/387/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Голубєвої Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 07 липня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Гал Л.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення індексації зарплати, компенсації частини втрати зарплати, стягнення середньої зарплати за час затримки виплат

встановив:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи уточнив, до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення індексації зарплати, компенсації частини втрати зарплати, стягнення середньої зарплати за час затримки виплат.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 27 листопада 2019 року розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року по справі №297/377/18 та на постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року та прийняв рішення, яким постанову Закарпатського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасував, а справу №297/377/18 направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надалі, постановою Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року у справі №297/377/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Берегівського районного суду від 17 серпня 2018 року скасовано, позов ОСОБА_1 до державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про визнання недійсними наказів, визнання дій незаконними, визнання факту дискримінації, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Зокрема, вказаною постановою вирішено: визнати незаконним наказ директора державного підприємства «Берегівське лісове господарство» від 30.01.2018 №6-к «Про звільнення головного економіста ДП «Берегівське ЛГ» ОСОБА_1 »; визнати в діях відповідача, безпосередньо пов`язаних із отриманням згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 , що мали місце 27.11.2017р., факт дискримінації позивача за ознакою звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав; поновити ОСОБА_1 на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності державного підприємства «Берегівське лісове господарство» з 30 січня 2018 року; стягнути з державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 777 961,01 грн; 30 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заборгованість в сумі 777 961,01 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, була стягнута з відповідача-Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» державним виконавцем у виконавчому провадженні. Зазначена сума була перерахована позивачу 03 січня 2023 року та 04 січня 2023 року без проведення нарахування та виплати індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу в зв`язку зі зростанням споживчих цін та без проведення нарахування та виплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за час вимушеного прогулу з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року за рішенням судуу розмірі 26 643,97 гривень.

Зазначав, що законодавством передбачена компенсація у випадку невиплати нарахованої заробітної плати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159, сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду до місяця фактичного перерахування 04.01.2023 складає 333.304,58 гривень.

Вимогу про компенсацію втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати з квітня 2018 року по грудень 2022 року в сумі 5 895,57 грн. ОСОБА_1 обґрунтовує п. 4 «Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, згідно якого «У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства».

Вимога про стягнення суми коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року у розмірі 34 653,06 грн. мотивована тим, що при обчисленні середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року середня заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності до коефіцієнту підвищення прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в розрахунку на місяць. Тобто, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з урахуванням коригування на коефіцієнти підвищення посадового окладу складає 812 597,15 гривень, а із вирахуванням середнього заробітку обрахованого в постанові Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року і затвердженого у постанові Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №297/377/18 та виплаченого позивачу у січні 2023 року складає: 34 653,06 гривень (812 614,07 - 777 961,01). Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням коригування на коефіцієнти підвищення посадового окладу ОСОБА_1 за період вимушеного прогулу з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року підлягає стягненню на користь позивача в сумі 34 653,06 гривень.

З врахуванням вищенаведеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на його користь:

1) індексацію заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 по 19.10.2020 у розмірі 26 643,97 гривень;

2) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду (до перерахування) у розмірі 333 104,58 грн з обов`язковим нарахуванням та сплатою до державного бюджету всіх обов`язкових відрахуваньза період з 31.01.2018 по 19.10.2020;

3) компенсацію втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати у визначеній сумі на дату фактичного перерахування повної суми заборгованості по заробітній платі відповідно до зміни індексу споживчих цін, з обов`язковим нарахуванням та сплатою до державного бюджету всіх обов`язкових податків, зборів та платежів;

4) суму коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 по 19.10.2020 у розмірі 34 653,06 грн.;

5) суму середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових частин належної працівнику заробітної плати з обов`язковим нарахуванням та сплатою до державного бюджету всіх обов`язкових податків, зборів та платежів.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 09 червня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в користь ОСОБА_1 індексацію на заробітну плату в розмірі 26 643,97 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та постановити в цій частині нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що судом не враховано рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013, зокрема, що у разі невиконання трудових функцій не з власної вини, особа вважається такою, що працює і отримує заробітну плату, а не компенсацію. Тому висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заявленого ним позову є помилковими. При цьому суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, вказавши дату звільнення ОСОБА_1 19.01.2023, замість 18.01.2023.Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» вбачається, що індексація заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року є гарантійна і компенсаційна виплата, яка передбачена чинним законодавством України, яка входить до заробітної плати позивача.Компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на липень 2023 року складає до стягнення на користь позивача суму 6166,76 грн, яка у подальшому буде уточнюватися на дату фактичного перерахування.

Також вважає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року у відповідності до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги на дату отримання 04.01.2023 року, у сумі 333 104,58 грн.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

З матеріалів справи №297/387/23 вбачається, що з часу подання позовної заяви 08 лютого 2023 року, потім неявки відповідача в судове засідання, затягування відповідачем часу судового розгляду справи до дати прийняття судового рішення 07 липня 2023 року, минуло 150 діб, більше 5 місяців, а з дати звільнення 18 січня 2023 року позивача з філії підприємства відповідачем до дати прийняття судового рішення 07 липня 2023 року минуло 170 діб. Середньоденна заробітна плата, відповідно до наведеного розрахунку позивачем у позовній заяві від 08 лютого 2023 року на підставі додатку №14 долученого до позовної заяви, становить (4085 грн.79 коп./ З дні) = 1361,93 гривень.

Відповідно, на дату прийняття судового рішення 07 липня 2023 року сума середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсацій втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків їх виплати, як складових належної позивачу заробітної плати, на дату звільнення позивача 18 січня 2023 року, минуло 123 робочих дня, за які фактичної сплати заборгованості заробітної плати на банківський рахунок позивача не відбулось. Розрахункова сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача тільки на дату 07.07.2023 року прийняття судового рішення у справі №297/387/23 судом першої інстанції складає 167 517,40 (1361,93 * 123) гривень, яка підлягала стягненню на користь позивача відповідно до діючого законодавства України.

Позовна вимога про стягнення суми коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 по 19.10.2020 була подана позивачем після правомірного припинення трудового договору позивачем, звільнення позивача 18 січня 2023 року з філії «Берегівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», зв`язку з виходом на пенсію за віком, і судом першої інстанції не задоволена.

Заробітна плата позивача за період 2018-2020 років не коригувалась, не підвищувалась при підвищенні прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в розрахунку на місяць відповідно до Закону.

Відповідно до розрахунку позивача, який наведений у позовній заяві, за весь час вимушеного прогулу з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року середня заробітна плата позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності до коефіцієнту підвищення прожиткового мінімуму на одну працездатну особу в розрахунку на місяць, сума до стягнення з відповідача складає 34 653,06 гривень.

Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не відноситься до об`єктів індексації, передбачених Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, оскільки не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про оплату праці», має разовий характер та обчислюється із середньої заробітної плати, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив таку вимогу позивача.

Оскаржуване судове рішення є незаконним в частині оцінки аргументів сторін, якими суд мотивував відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації втрати частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням строків його виплати у сумі 333 104.58 грн та підлягає зміні його мотивувальна частина, оскільки ухвалене судом з порушенням норм матеріального права. За змістом статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в їх системному взаємозв`язку зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу, який не має разового характеру, у встановлені строки його виплати.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу полягає в тому, що він виплачується за рішенням органу, який розглядає трудовий спір про поновлення працівника на роботі, разово, оскільки його нарахування і виплата залежить не від виконання працівником своєї трудової функції, а від законності чи незаконності звільнення працівника з роботи роботодавцем. Іншими словами, зобов`язання з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахованого судом, як органом, який розглядає трудовий спір про поновлення працівника на роботі, не регулюється нормами матеріального права, якими є Кодекс законів про працю України та Закон України «Про оплату праці», а регламентуються нормами процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.01.2018 по 19.10.2020 виплачено позивачу на виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020, якою не визначено конкретного строку (терміну), до спливу якого відповідачем мав бути виплачений позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в якому просив відмовити в задоволенні такої.

Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який обґрунтовувало тим, що доводи скарги суперечать приписам норм матеріального права та встановленим обставинам у судових рішеннях касаційної інстанції. Відтак, просило відхилити вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, відзивів на такі, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а вимоги апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є частково підставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Та ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині вимоги про індексацію заробітної плати у зв`язку з подорожчання споживчих товарів і послуг за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» лише 03.01.23р. і 04.01.23р. перерахувало ОСОБА_1 грошові суми 777 961,01 грн. та 20 000,00 грн. то у зв`язку із цим останній має право на здійснення індексації заробітної плати у зв`язку з подорожчання споживчих товарів і послуг за час вимушеного прогулу на суму 26 643,97 грн.

Стосовно позовних вимог про компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за рішенням суду; компенсацію втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати; стягнення суми коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 по 19.10.2020; стягнення суми середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, то такі на думку суду першої інстанції є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Проте з таким висновком суду першої інстанції в частині здійснення індексації заробітної плати у зв`язку з подорожчання споживчих товарів і послуг за час вимушеного прогулу, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступних доводів. В іншій частині, висновки суду першої інстанції є правомірними і з такими погоджується апеляційний суд.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що 30.01.2018 року наказом №6-к по ДП «Берегівське лісове господарство» ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 30.01.2018 на підставі ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Проте, постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного економіста відділу економіки, обліку та звітності ДП «Берегівське лісове господарство» з 30.01.2018, та стягнуто з ДП «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.01.2018 по 19.10.2020 року в розмірі 777 961,01 грн та 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Однак, 07.12.2022 постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного Цивільного Суду, постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» про визнання факту дискримінації скасовано та залишено в силі рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 17 серпня 2018 року в цій частині.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, змінено.

Викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Викладено абзац п`ятий її резолютивної частини в новій редакції:

«Стягнути з Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 777 961,01 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів; та 20 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди».

Поновлено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в незміненій за результатами касаційного розгляду частині.

Наказом Державного Агентства Лісових Ресурсів України від 28.10.2022 р. № 874 припинено Державне підприємство «Берегівське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства «Берегівське лісове господарство», т.1, а.с. 74-76.

Наказом філії «Берегівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 13 січня 2023 року за № 11-к прийнято ОСОБА_1 шляхом переведення у філію «Берегівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на посаду головного економіста відділу економіки та планування з 16.01.2023 року, т.1, а.с. 79.

Випискою по картці/рахунку від 07.02.2023 за № НОМЕР_1 у АТ КБ «ПриватБанк» стверджено ту обставину, що ОСОБА_1 виплачено ОСОБА_2 03.01.2023 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 550 720,00 грн. А 04.01.2023 виплачено дві суми 52900,00 грн. і 42638,61 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто, сплачено загальну суму 646 258,61 за вирахуванням податків та зборів, т.1, а.с. 80.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Звертаючись у суд із зазначеними позовними вимогами, ОСОБА_1 мотивував такі тим, що сума 777 961,01 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу була перерахована відповідачем на його рахунок в банку частинами 03.01.2023 і 04.01.2023 року без проведення нарахування та виплати індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу в зв`язку із зростанням споживчих цін та без проведення нарахування та виплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за весь час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по 19.10.2020 року за рішенням суду.

У відповідності до статті 43 Конституції України гарантується право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону № 108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Та, середній заробіток працівника, відповідно до частини першої статті 27 Закону № 108/95-ВР, визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100 в редакції до 12 грудня 2020 року).

В абзаці першому пункту 3 Порядку №100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

На виконання даних норм постановою Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в справі № 297/377/18 було враховано при визначенні середньоденного заробітку за останні два місяці роботи (листопад і грудень 2017 року) за які підлягали нарахуванню позивачу за ці два місяці:

посадовий оклад в сумі 10745,71 грн.;

щомісячна винагорода за вислугу років у сумі 1074,57 грн.;

щомісячна надбавка до окладу в сумі 2686,43 грн.;

щомісячна премія за покращення результатів у сумі 13432,14 грн.;

частина премії за четвертий квартал 2017 року, визначена із суми 9100,48 грн. пропорційно до кількості робочих днів у кварталі та у відповідному місяці в сумі 5386,00 грн., що разом становить суму 33324,85 грн.

Виходячи з цього, апеляційним судом визначено середньоденний заробіток ОСОБА_1 за цей період у розмірі 1149,13 грн. А звідси, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, починаючи з 31.01.2018 по 19.10.2020 визначено в сумі 777 961,01 грн. (677 робочих днів у періоді х 1149,13 грн.).

Маючи економічну освіту, ОСОБА_1 не оскаржував у касаційному порядку зазначене судове рішення стосовно того, що за період перебування у прогулі переглядався розмір мінімальної заробітної плати у зв`язку із чим його заробітна плата підлягала індексації згідно з чинним законодавством. Проте, таке судове рішення було оскаржено в касаційному порядку ДП «Берегівський лісгосп».

У своїй постанові від 07 грудня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду перевіряючи підставність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу наголосив на тому, що ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 777 961,01 грн., який відповідач не спростував.

Звертаючись із позовними вимогами у переглядаємій справі, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 намагається піддати сумніву правильність обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто по іншому обчислювати розмір своєї середньої заробітної плати за один і той самий період, який вчинено постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року та залишений без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року. Зазначені дії за наявності судового рішення яке набрало законної сили є неправомірними.

Окрім зазначеного, чинним законодавством передбачено нарахування працівнику індексації заробітної плати під час її виплати або при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зокрема, статтею 33 Закону № 108/95-ВР визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Та статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

В частині другій статті 2 цього Закону зазначено, що Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Таким є Порядок проведення індексації грошових доходів населення, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 (далі Порядок № 1078) де визначено підстави для проведення індексації грошових доходів населення, зокрема пунктами 1-1, 2, а саме: підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру:

оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (посадовими окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

Згідно абзацу третього пункту 3 Порядку № 1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.

Виходячи із зазначених законодавчих актів, визначальною підставою для здійснення індексації грошових доходів є той факт, щоб отримані доходи не мали разового характеру.

Оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є виплатою, яка обчислюється із середньої заробітної плати, що відповідно до Порядку № 1078, не відноситься до об`єктів індексації, а тому не підлягає індексації відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», положення якого застосовують до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру.

Такі ж подібні обґрунтування викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року в справі № 202/1046/17.

За таких обставин, у позивача відсутнє право на отримання індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року у розмірі 26 643,97 гривні.

Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно статті 34 Закону № 108/95-ВР, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» регламентовано, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян, та інше.

За приписами статей 3, 4, 5 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати /затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159/ (далі Порядок № 159), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

У пункті 3 Порядку № 159 зазначено, що компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням

надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян.

В пункті 4 Порядку № 159 регламентовано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Згідно пунктів 5, 6 Порядку № 159, сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Своєчасно не отриманий з вини громадянина дохід компенсації не підлягає.

Для здійснення розрахунку суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, ОСОБА_1 взяв за основу розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу в справі № 297/377/17 за період з лютого 2018 року по січень 2023 року.

Та разом з цим, правовою підставою для стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, являється затримка виплати нарахованої зарплати, а також та обставина щоб такий дохід не мав разового характеру.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року в справі № 297/377/17 за період з 31.01.2018 по 19.10.2020 нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 777 961,01 гривня.

Позаяк зазначена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу була сплачена Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» як правонаступником Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» ОСОБА_1 лише 03 та 04 січня 2023 року то за твердженням останнього має місце затримка виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, таке твердження позивача на думку колегії суддів є помилковим.

Вище колегією суддів вже зазначалось, що нарахування апеляційним судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 297/377/17 було обчислено із середньої заробітної плати, що відповідно до Порядку № 1078, не відносить до об`єктів індексації бо являється разовою виплатою, яку визначив суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі.

Відтак, не підлягає індексації середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», положення якого застосовують до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру.

Разом із наведеним, колегія суддів зазначає, що з боку Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» не мало місця умисного невиконання судового рішення від 19.10.2020 року в справі № 297/377/17 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також за наступних доводів.

Доведеною і такою, що не спростовується сторонами у справі є та обставина, що 14.01.2021 р. ОСОБА_1 отримав виконавчий лист у справі № 297/377/17, який було видано Берегівським районним судом з приводу примусового виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020р. про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 777 961,01 гривню та моральної шкоди в розмірі 30 000,00 гривень.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 року в справі № 297/377/18, відкрито касаційне провадження у даній справі та зупинено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, до закінчення касаційного провадження.

За заявою ОСОБА_1 від 22.02.2021 р. Берегівським відділом ДВС у Берегівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено 22.02.2021 р. постанову про відкриття Виконавчого провадження за № 64601014 в частині примусового стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Та згодом, 26.02.2021 р. Берегівським відділом ДВС у Берегівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди на підставі ухвали Верховного Суду від 10.02.2021 року в справі № 297/377/18.

Але, 01.08.2022 р. ОСОБА_1 звернувся до Берегівського районного суду із заявою про виправлення помилки у виконавчому документі - Виконавчому листі Берегівського районного суду від 14.01.2021 р. про примусове виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 р. у справі №297/377/18 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди та визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 18 серпня 2022 року, яку постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року залишено без змін, заяву ОСОБА_1 про виправлення помилки у виконавчих листах, визнання їх такими, що не підлягають виконанню та поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання - задоволено частково.

Визнано виконавчий лист по справі 297/377/18, виданий Берегівським районним судом Закарпатської області 14 січня 2021 року про стягнення з Державного підприємства "Берегівське лісове господарство" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 777961,01 грн. (сімсот сімдесят сім тисяч дев`ятсот шістдесят одну гривню 01 коп.); 30000,00 грн. (тридцять тисяч гривень 00 коп.) у рахунок відшкодування моральної шкоди таким, що не підлягає виконанню.

Видано ОСОБА_1 правильно оформлений виконавчий лист по справі 297/377/18, виданий Берегівським районним судом Закарпатської області на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду №297/377/18 від 19 жовтня 2020 року, про стягнення з Державного підприємства "Берегівське лісове господарство" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в розмірі 777961,01 грн. (сімсот сімдесят сім тисяч дев`ятсот шістдесят одну гривню 01 коп.); 30000,00 грн. (тридцять тисяч гривень 00 коп.) у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині поновлення строку пред`явлення виконавчих листів до виконання - відмовлено.

Та 07 грудня 2022 р. Верховним Судом прийнято постанову по справі №297/377/18, якою касаційну скаргу державного підприємства «Берегівське лісове господарство» задоволено частково, змінено мотивувальну та резолютивну частини постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 р., поновлено виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 р. в незміненій за результатами касаційного перегляду частині.

30.12.2022 р. Берегівським відділом ДВС у Берегівському районі Закарпатської області Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову, про поновлення вчинення виконавчих лій у виконавчому провадженні №64601014 з примусового виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 р. про стягнення з державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Але 02.01.2023 р. Берегівським відділом ДВС у Берегівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №64601014 з примусового виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 р. про стягнення з державного підприємства «Берегівське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди на підставі ухвали Берегівського районного суду від 18.08.2022 р. у зв`язку із визнанням виконавчого листа Берегівського районного суду від 14.01.2021 р. таким що не підлягає виконанню.

Зазначене стверджує ту обставину, що станом на 03.01.2023 р. та 04.01.2023 р. Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» на виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 р. з урахуванням змін, внесених постановою Верховного Суду від 07.12.2022 р. по

справі №297/377/18 самостійно було нараховано та виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.01.2018 р. по 19.10.2020 р. у розмірі 777 961,01 грн. та відшкодовано моральну шкоду у розмірі 20 000,00 гривень.

Крім цього, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2023 року в справі № 297/1013/22 підтверджено обставини з приводу того, що колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що на період зупинення виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, у ДП «Берегівський лісгосп» не виникло обов`язку за цей період подавати уточнюючого податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного соціального внеску (з додатками) за період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з відображенням у ньому сум не нарахованого та не виплаченого середнього заробітку за період такого прогулу. Крім того, у цій справі, невиконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було зумовлено зупиненням виконання рішення суду в цій частині Верховним Судом.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновків стосовно того, що з боку Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» не було вчинено неправомірних дій, які б вказували на умисне невиконання судового рішення від 19.10.2020 року в справі № 297/377/17 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки відсутні докази невиконання зазначеного судового рішення то й відсутні у ОСОБА_1 правові підстави для стягнення компенсації за втрату частини середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів його виплати.

Твердження ОСОБА_1 про те, що Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» ініціювало додаткове затягування виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року, колегія суддів вважає необґрунтованим за таких доводів.

У відповідності до приписів пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи.

Користуючись своїм правом на касаційне оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року в справі № 297/377/18 Державне підприємство «Берегівське лісове господарство» 30 листопада 2020 року подало касаційну скаргу.

Та 16.01.2021 р. у відповідності до положень частини першої статті 436 ЦПК України Державне підприємство «Берегівське лісове господарство» подало заяву про зупинення виконання рішення суду. Така мотивована тим, що відповідно до положень частини другої статті 445 ЦПК України у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. У випадку скасування Верховним Судом оскарженої постанови, яка набрала законної сили 19.10.2020 року і може бути виконана в примусовому порядку, то здійснити в подальшому поворот виконання судового рішення буде неможливо, що призведе до порушення прав Державного підприємства «Берегівське лісове господарство».

Зазначені процесуальні норми підтверджують правомірність дій Державного підприємства «Берегівське лісове господарство» з подачі заяви про зупинення виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року в справі № 297/377/18.

Щодо компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

В абзаці сьомому пункту 4 Порядку № 1078 зазначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Згідно частини першої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Проте зазначені норми у спірних правовідносинах не можуть бути застосовані з тих підстав, що як вже вище було зазначено колегією суддів про те, що у ОСОБА_1 відсутнє право на отримання індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року в зв`язку із тим, що такий має разовий характер та не відноситься до об`єктів індексації.

Оскільки відсутні підстави для здійснення індексації середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2020 року, то відповідно відсутні й підстави для стягнення компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Щодо стягнення суми коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У частині другій статті 235 КЗпП України зазначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення.

Водночас, середній заробіток працівника, відповідно до частини першої статті 27 Закону № 108/95-ВР, визначається за правилами, закріпленими у Порядку №100 в редакції до 12 грудня 2020 року.

В абзаці першому пункту 3 Порядку №100 зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За пунктом 10 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Та постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року за № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100», яка набула чинності з 12 грудня 2020 року, пункт 10 Порядку №100, виключено. Тобто, коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу могло здійснюватись тільки по 11 грудня 2020 року.

На виконання Порядку №100 постановою Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в справі № 297/377/18 було визначено середньоденний заробіток ОСОБА_1 у розмірі 1149,13 грн. А звідси, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 по 19.10.2020 визначено в сумі 777 961,01 гривня.

Перевіряючи підставність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд в своїй постанові від 07 грудня 2022 року наголосив на тому, що ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 777 961,01 грн., який відповідач не спростував.

Оскільки ОСОБА_1 не оскаржував постанову апеляційного суду в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то звернення зараз із зазначеною позовною вимогою до суду є свідченням намагання позивача піддати сумніву правильність обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в судових рішеннях, які набрали законної сили. В контексті наведеного, така вимога позивача не відповідає нормам процесуального права, тому не може бути задоволеною.

Щодо стягнення суми середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Згідно положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

А в статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проте, як вище вже було наведено колегією суддів, правові підстави для здійснення нарахувань індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу; компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу; компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати та стягнення сум коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в ОСОБА_1 за спірних правовідносин відсутні, тому, зазначена позовна вимога як похідна від основних також не може бути задоволена апеляційним судом.

Щодо посилання на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 року справа № 755/12623/19.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на висновки, що наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року в справі № 755/12623/19. В зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, тому строки звернення до суду не поширюються на таку.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/749/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).

При цьому, направляючи справу №755/12623/19 на розгляд Великої Палати Верховного суду колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначала про неоднакове застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частини першої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які заявлені після ухвалення судового рішення про поновлення працівника на роботі. Та як приклад неоднакового застосування правової норми у подібних правовідносинах, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду наводить постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 р. у справі № 369/10046/18 в якій зроблений висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Натомість у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.02.2020 р. справа №620/3884/18; від 05.09.2019 р. у справі №813/1247/17; від 30.10.2018р. у справі № 826/12721/17, зроблений правовий висновок про те, що разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, а тому до спірних правовідносин (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) не застосовуються положення частини першої статті 233 КЗпП України в частині визначення строку звернення до суду.

Тож, формуючи єдину правозастосовну практику щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які явлені після ухвалення судового рішення про визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року в справі №755/12623/19 сформувала правовий висновок про те, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

У свою чергу предметом спору у справі №297/387/22, яка переглядається апеляційним судом є зокрема вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу; компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу; компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати та стягнення сум коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, які за твердження позивача є його грошовим доходом та підлягає індексації згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та компенсації згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Однак, колегія суддів наголошує на тім, що вже постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.10.2020 року, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 07.12.2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.01.2018 р. по 19.10.2020 р. у розмірі 777 961,01 гривня було вирішено питання стягнення середнього заробітку в порядку вимог частини другої статті 235 КЗпП України та правильність здійснення обрахунку середнього заробітку апеляційним судом не оскаржувалось ОСОБА_1 .

Аналіз зазначеного дає підстави колегії суддів для висновку стосовно того, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду сформований у постанові від 08.02.2022 року у справі №755/12623/19 стосується застосування інших правовідносин, а ніж ті, якими регулюються правовідносини у справі №297/387/23, що наразі переглядається апеляційним судом.

Щодо посилання ОСОБА_1 на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року за № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 в якому було дано офіційне тлумаченням стосовно того, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат; та на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року за № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 в якому було дано офіційне тлумаченням стосовно того, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем, колегія суддів вважає такими, що є відмінними від встановлених обставин у переглядаємій справі, позаяк спірні правовідносини стосуються позовних вимог пов`язаних з індексацією заробітної плати за час вимушеного прогулу; компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу; компенсацією втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати; стягнення сум коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу; стягнення сум середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, за наявності постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в справі № 297/377/18 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 777 961,01 грн. та відсутності з боку Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» умисних дій по невиплаті ОСОБА_1 стягнутого судовим рішенням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому, такі рішення Конституційного Суду України як не релевантні в частині застосування до спірних правовідносин не можуть бути врахованими при вирішення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Також, посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року в справі № 266/4546/19 не можна визнати обґрунтованим бо в даній справі обставини були пов`язані з тим, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» не виконувало судові рішення щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді директора з правових питань і корпоративного управління АТ «Укрзалізниця». У зв`язку із чим позивач звертався до суду про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду.

Натомість, обставини же у переглядаємій справі за позовом ОСОБА_1 не є ідентичними як у справі № 266/4546/19, тому не можуть бути застосованими бо Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» після ухвалення судового рішення поновив ОСОБА_1 на посаді, а той факт, що він вважав таке поновлення неналежним і оскаржував в судовому порядку не є свідченням того, що рішення суду не було виконано в частині поновлення. Та після того як зупинене виконання постанови Закарпатського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року в справі № 297/377/18 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 777 961,01 грн. було поновлено постановою Верховного Суду від 07.12.2022 року, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» виконало постанову апеляційного суду шляхом сплати позивачу суми 777 961,01 гривня. За наведених обставин, постанова Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 266/4546/19 не є релевантною до правовідносин в переглядаємій справі.

Враховуючи викладене у сукупності з матеріалами справи, колегія суддів зазначає, що вимоги ОСОБА_1 стосовно індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення сум коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу належало вирішувати у справі № 297/377/18 де апеляційний суд вирішував вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А право на стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації втрати частини індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з порушенням термінів її виплати, стягнення суми середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заборгованості сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, виникало б у ОСОБА_1 лише тоді, коли б Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» умисно не виконувало постанову апеляційного суду в частині сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Протилежного не доведено позивачем в судовому засіданні, що свідчить про неналежність заявлених позовних вимог.

Відтак, вимога ОСОБА_1 про здійснення індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу не знайшла свого доведення, тому в задоволенні такої належить відмовити.

Окрім наведеного, колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відтак, апеляційний суд з огляду на викладене зазначає, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі вагомі, ключові та доречні питання, порушені в апеляційних скаргах, які мають значення для вирішення даного спору.

Наведеного вище суд першої інстанції у повній мірі не врахував, та помилково дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах не є порушеним, тому задоволена судом першої інстанції позовна вимоги не підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим і доводи апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» є частково підставними, а ОСОБА_1 такими, що не знайшли свого ствердження.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню в задоволеній частині з прийняттям нового судового рішення про відмову в цій частині позовних вимог, а у решті вимог підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини 1, пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Та у разі відмови в позові - на позивача.

За подання апеляційної скарги Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» сплачено судовий збір у сумі 1 610,40 гривень, т.2, а.с. 138.

А звідси, судовий збір у сумі 1 610,40 гривень за подання апеляційної скарги у справі, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Враховуючи наведене та керуючись приписами статей 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 07 липня 2023 року в частині задоволеної позовної вимоги про індексацію заробітної плати у зв`язку з подорожчання споживчих товарів і послуг за час вимушеного прогулу скасувати та постановити з цієї вимоги нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні даної позовної вимоги.

У решті вимог, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 на користь Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9 а, судові витрати у розмірі 1 610,40 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 09 грудня 2024 року.

Головуючий :

Судді :