Справа № 452/2777/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"02" грудня 2024 р. м. Самбір
Самбірський міськрайонний суд Львівської області
у складі: головуючого судді Казана І.С.,
секретаря Кафтан О.Ю.,
із участю: представника позивача адвоката Гарасимів Б.І.,
представника відповідачів адвоката Ільків Б.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяною дорожньо-транспортною пригодою, -
Представник позивача адвокат Гарасимів Б.І. подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивач ОСОБА_1 має повне право на відшкодування шкоди, як власник автомобіля, оскільки перебувала на момент ДТП за кермом транспортного засобу та отримала відшкодування від МТСБУ, дані про що містять матеріали справи; вважав ОСОБА_2 належним відповідачем, оскільки вона не мала права передавати транспортний засіб особі, позбавленій права керування, а тому повинна спільно нести відповідальність за завдану шкоду; просив стягнути завдану матеріальну та моральну шкоду, а також сплачений позивачем судовий збір та витрати на правову допомогу.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити з викладених підстав у зверненні до місцевого суду; представник відповідачів адвокат Ільків М.М. посилався на обставини, викладені у відзиві на позов, просив відмовити у позові до ОСОБА_2 , як неналежного відповідача, у решті частині позову по суті покладався на рішення суду.
З`ясувавши обставини справи та заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд уважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав:
Судом установлено, що 30 липня 2023 року о 20.42год в м. Самборі по вул. Івана Франка відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Mercedes, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки Audi, державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_1 .
Відповідно до постанови судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2023 року, яка набрала законної сили встановлено, що водій ОСОБА_3 30 липня 2023 року о 20:42 год. в м. Самборі по вул. Івана Франка, керуючи транспортним засобом Mercedes, державний номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався із керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення із автомобілем Audi, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , чим порушив вимогу п. 12.1 Правил дорожнього руху, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Даною постановою відповідача ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення.
Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
У відповідності до зазначених положень ЦПК України вищевказані обставини дорожньо-транспортної пригоди, а також винність відповідача у вчиненні цієї ДТП, що визначені у постанові судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2023 року, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.
Згідно Висновку №93 судової автотоварознавчої експертизи автомобіля «Ауді А5» реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного 11 вересня 2023 року судовим експертом Галамай Б.І. директором ТзОВ «Експертиза», вартість матеріального збитку, завданого власнику даного автомобіля внаслідок пошкодження його транспортного засобу у ДТП 30.07.2023р. в цінах на дату обстеження становить 378062,1грн.
Як убачається із матеріалів справи на момент вищевказаної ДТП транспортний засіб відповідача не був застрахований, а тому позивач звернулася із заявою до Моторного (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування та як установлено із матеріалів справи та пояснень представника позивача, МТСБУ перерахувало на рахунок позивача 160000грн.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 8 постанови від 1 березня 2013 року №4 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає в її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Представник відповідачів посилається на те, що водій ОСОБА_3 здійснював рух автомобілем «Мерседес», що в силу ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1190 ЦК України тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та, з вини якої сталася ДТП, а тому покладення солідарного обов`язку на власника автомобіля не ґрунтується на нормах матеріального права.
Представник позивача посилається на норму ч. 4 ст. 1187 ЦК України, зокрема якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та позбавлений права керування транспортними засобами на строк один рік згідно постанови судді Шевченківського районного суду м. Львова від 17 липня 2023 року, яка набрала законної сили 27.07.2023р.; на момент ДТП 30.07.2023р. ОСОБА_3 вже був позбавлений права керування транспортними засобами, однак матеріали справи не містять даних, що він був ознайомлений із вказаною постановою та така внесена до інформаційно-телекомунікаційної системи поліції, оскільки під час оформлення адміністративних матеріалів по факту вчинення ним ДТП інспектором поліції не винесено постанову про керування особою транспортним засобом, будучи позбавленим права керування; тим більше не могла знати про таке і ОСОБА_2 , як власник автомобіля, а тому твердження представника позивача, що вона свідомо передала транспортний засіб особі, котра не має права керувати таким та зобов`язана спільно відповідати за завдану шкоду суд вважає помилковим і таким, що не відповідає вище наведеним вимогам чинного законодавства.
Разом з тим відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання, як встановлено судом, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодних договірних відносин не виникало, а тому відсутні правові підстави, які б передбачали солідарну відповідальність власника транспортного засобу та водія - учасника ДТП нести солідарну відповідальність, тому застосування положень про солідарну відповідальність в даному випадку є безпідставним і таким, що не ґрунтується на нормах закону, відтак відсутні підстави щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою із ОСОБА_2 , як солідарного боржника.
Із огляду на наведене, враховуючи встановлені судом обставини про те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди дійсно було завдано шкоду автомобілю позивача ОСОБА_1 і така шкода спричинена з вини відповідача ОСОБА_3 , беручи до уваги виплату страхового відшкодування в сумі 160000грн, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 в користь позивача слід стягнути матеріальну шкоду заподіяної пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП в розмірі 218062,94 гривень, що становить різницю між отриманою страховою виплатою та фактичним розміром завданої шкоди.
Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Як слідує із роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995р. №4 (із наступними змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У відповідності до вимог п. 5 та п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд вважає, що діями відповідача позивачу ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок пошкодження автомобіля і неможливості його відновлення з вини відповідача позивач зазнала душевних страждань, тривалий час не мала змоги користуватись своїм автомобілем, у зв`язку з цим змушена була змінювати свій звичний спосіб життя; разом з тим суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що їй заподіяна моральна шкода, тим, що вона самостійно шукала кошти на ремонт автомобіля, займалася пошуком і придбанням автозапчастин, докладала зусилля для відновлення автомобіля.
Тому, враховуючи раніше наведене, суд прийшов до такого вирішення спору виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи пояснення сторін, подані ними суду матеріали; главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов`язок доказування і подання доказів. Під час провадження в справі ОСОБА_3 як відповідачем у цивільному спорі не подано суду клопотань про доказування чи про звільнення від доказування неналежності, недопустимості наявних у цивільній справі документів; не зазначено доказів, які б спростовували кожну обставину, наведену в зверненні до суду ОСОБА_1 із доказами, на які вона покликалася; не доведено, що шкоду завдано не з його вини; не спростовано причинно-наслідкового зв`язку між його діянням та результатом, що настав.
Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 цієї статті).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 цієї статті).
Керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
У решті частині позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2 відмовити.
Скасувати накладений арешт ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2024 року на транспортний засіб автомобіль марки «Мерседес» із державним реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення 12 грудня 2024 року повного судового рішення.

Суддя