Справа № 161/6477/23
Провадження № 2/161/4540/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Гриня О. М.,

за участю секретаря судового засідання Жежерун Д. А.,

представника позивача адвоката Лупини О.М.

представника відповідача адвоката Степанюк М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, стягнення пені та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Лупину О. М. звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, стягнення пені та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу.

Позов обґрунтовано тим, що 11 червня 2020 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 1320 доларів США. Наведене підтверджується Договором від 11 червня 2020 року про надання фінансового кредиту та застави, який за своєю правовою природою є розпискою про отримання в борг грошових коштів, тобто є договором позики. Відповідно до умов вказаного договору позики позичальник ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 10 відсотків від суми боргу за кожен місяць користування позиченими коштами. Крім того, 28 січня 2021 року ОСОБА_2 додатково взяв у борг у ОСОБА_1 1 400 доларів США. На підтвердження факту отримання вказаної грошової суми в позику відповідач надав власноручну розписку. Умовою передачі грошових коштів у тимчасове користування визначено сплату 10 відсотків від зазначеної суми за один місяць користування грошовими коштами.

Позивач вказує, що після 28 січня 2021 року ОСОБА_2 проценти за користування позиченими коштами виплачувати припинив, борги не повернув. Таким чином, станом на 24 квітня 2023 року утворилась заборгованість, яка складається з: 1320 доларів США за договором позики від 11 червня 2020 року; 1400 доларів США за договором позики від 28 січня 2021 року, разом за двома договорами 2720 доларів США.

Крім того, відповідач, порушуючи умови договорів позики, допустив прострочення зі слати процентів за користування позикою. Відповідно до умов договору позики від 11 червня 2020 року відповідач зобов`язався сплачувати 10 відсотків від суми позики, однак востаннє здійснив виплату відсотків 11 січня 2021 року. За розрахунками сторони позивача заборгованість відповідача зі сплати відсотків за договором позики від 11 червня 2020 року становить 3 564 долари США, а розмір заборгованості відповідача зі сплати відсотків за договором позики від 28 січня 2021 року 3640 доларів США. Загальна сума заборгованості відповідача за обома договорами позики, що складається з суми позики та відсотків за користування позиченими коштами становить 7 204 доларів США.

Невиконання відповідачем грошового зобов`язання є підставою для цивільно-правової відповідальності, передбаченої 625 Цивільного кодексу України. Таким чином відповідач зобов`язаний сплатити три відсотки річних від суми боргу. За розрахунком позивача 3 % річних на суму боргу становить 64,95 доларів США.

Також представник позивача вказує, що умовами договору позики від 28 січня 2021 року передбачено, що в разі прострочення виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплачувати 1 % від суми договору за кожен день прострочення. Оскільки відповідач не повернув позику до 28 липня 2021 року, то право на стягнення пені настало з 29 липня 2021 року. За розрахунками позивача розмір пені за договором позики від 28 січня 2021 року за період з 29 липня 2021 року по 23 лютого 2022 року включно становить 2926 доларів США. Підсумовуючи, позивач визначає ціну позову у розмірі 12 914,95 доларів США.

На підставі наведеного позивач просить стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 12 914,95 доларів США, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою судді від 27 квітня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21 червня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Відповідач у встановлений судом строк правом на подання письмового відзиву на позовну заяву не скористався.

Представник позивача адвокат Лупина О. М. у судове засідання не з`явився, попередньо заявив про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Враховуючи, що судом вжито належних заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження у цій справі, а також, беручи до уваги строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення.

Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд установив, що 11 червня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як позичальник, отримав від позикодавця ОСОБА_1 позику в розмірі 1320 доларів США зі сплатою процентів на строк 60 днів. За умовами вказаного договору позичальник зобов`язався сплачувати відсотки позикодавцю в розмірі 10 % місячних (а. с. 7).

Крім того, розпискою від 20 січня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 20 січня 2021 року позичив у ОСОБА_1 1400 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 липня 2021 року зі сплатою процентів в розмірі 10 % від суми позики за кожен місяць. Сторони за цим договором також домовились про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_2 сплачуватиме ОСОБА_1 1 % від суми договору за кожен день прострочення (а. с. 11).

Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що у визначений договором строк ОСОБА_2 борг не повернув та не виплачує проценти за користування позиченими коштами, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договорами позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд установив, що оригінали боргових розписок ОСОБА_2 від 11 червня 2020 року та від 20 січня 2021 року знаходились у позивача, а наразі долучені до матеріалів справи. Наведене підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договорами позики, позичені гроші не повернув, що свідчить про порушення відповідачем свого грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 11 червня 2020 року в розмірі 1320 доларів США, а також за договором від 20 січня 2021 року в розмірі 1400 доларів США.

Разом з тим, суд відхиляє здійснений позивачем розрахунок відсотків та пені на суму боргу з огляду на таке.

Так, уставлено, що в борговій розписці від 11 червня 2020 року сторони домовились про те, що грошові кошти в розмірі 1320 доларів США ОСОБА_2 позичив на строк 60 днів, тобто до 10 серпня 2020 року включно, зі сплатою відсотків за користування позиченими коштами в розмірі 10 % на місяць (а. с. 7). Крім того, у борговій розписці від 20 січня 2021 року ОСОБА_2 зобов`язався повернути позичені кошти в розмірі 1400 доларів США до 28 липня 2021 року зі сплатою відсотків за користування позиченими коштами в розмірі 10 % на місяць (а. с. 11).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 висловила позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором позики проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 підтверджує, що відповідач сплачував йому відсотки за договором позики від 11 червня 2020 року до 28 січня 2021 року, а тому підстав для нарахування відсотків за користування позиченими коштами за цим договором позики в розмірі 10 % місячних суд не вбачає.

Що стосується договору позики від 20 січня 2021 року, то суд визначає розмір відсотків за користування позикою на підставі такого розрахунку: 140 доларів США (сума щомісячних відсотків, визначена як 10 % від суми позики 1400 доларів США) х 6 місяців (строк позики до 28 липня 2021 року) = 840 доларів США.

Також суд ураховує, що договором позики від 20 січня 2021 року сторони передбачили відповідальність позичальника за прострочення виконання зобов`язання пеню у розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення.

Однак, згідно п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Оскільки весь період, за який позивач нараховував відповідачу пеню за договором позики від 20 січня 2021 року охоплюється карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, на підставі п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України така неустойка з відповідача не стягується і в цій частині позову слід відмовити.

Що стосується вимог про стягнення 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, суд зазначає таке.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення позивачу боргів, а тому у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Розрахунок трьох відсотків річних за договором позики від 11 червня 2020 року: період прострочення 12 лютого 2021 року по 23 лютого 2022, сума боргу 1320 доларів США, 3 % річних = 41 долар США.

Розрахунок трьох відсотків річних за договором позики від 20 січня 2021 року: період прострочення 29 липня 2021 року по 23 лютого 2022, сума боргу 1400 доларів США, 3 % річних = 24 долара США.

Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1361 доларів США за договором позики від 11 червня 2020 року, з яких: 1320 доларів США основна сума позики, 41 доларів США 3 % річних від суми боргу, а також про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 264,00 доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року, з яких 1400 доларів США сума позики, 840 доларів США відсотки за користування позикою та 24 долари США - 3 % річних від суми боргу.

У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1 060,20 грн. (3 778,36 грн х (3 625 / 12 914,95)).

Стосовно неодноразових клопотань представника позивача про постановлення судом окремої ухвали стосовно представника відповідача, суд зазначає, що за змістом ст.262 ЦПК України, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. В даному випадку будь-яких порушень вимог закону з боку представника відповідача суд не вбачає, а всі клопотання представника позивача з цього приводу фактично зводяться до незгоди із стратегією та тактикою захисту іншого адвоката.

Керуючись ст.265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, стягнення пені та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 361 (одна тисяча триста шістдесят один) долар США за договором позики від 11 червня 2020 року, а також 2 264 (дві тисячі двісті шістдесят чотири) доларів США за договором позики від 20 січня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 060 (одна тисяча шістдесят) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складений та підписаний 11 грудня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Олександр ГРИНЬ