КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Скрипка О.І.
Єдиний унікальний номер справи № 754/2383/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В.,Соколової В.В.

секретар - Кролівець О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про припинення арешту нерухомого майна.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд,

В с т а н о в и в :

У лютому 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про припинення арешту нерухомого майна.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 22 жовтня 1999 року. ОСОБА_2 05 листопада 2003 року отримав у власність квартиру за адресою : АДРЕСА_1

ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На момент смерті ОСОБА_2 обсяг спадкового нерухомого майна, яке належало померлому складається із вказаної квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також сум страхових виплат згідно Договору добровільного страхування життя (страхове свідоцтво №200.3344099), укладеним між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» та померлим ОСОБА_2 .

Після смерті чоловіка вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Халявки Н.М. для оформлення своїх спадкових прав як спадкоємця першої черги. Під час оформлення спадщини їй стало відомо від нотаріуса про те, що на квартиру а також на все інше майно, яке належало померлому, накладено арешт. Так, як вбачається з Інформаційної довідки № 365683120 від 13 лютого 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано наступні обтяження щодо майна померлого ОСОБА_2

- арешт всього нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 6860769 (спеціальний розділ) від 02 вересня 2014 року, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_4, виданий 02 вересня 2014, видавник: ВДВС Деснянського РУЮ у м.Києві;

- арешт всього нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 36920511 (спеціальний розділ) від 17 червня 2020 року, на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 50860333, видавник: Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ);

- арешт всього нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 45401154 (спеціальний розділ) від 02 грудня 2021 року, на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 43466691, виданий 02 грудня 2021 року , видавник: Деснянський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

Також, відповідно до інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження були відкриті наступні виконавчі провадження, в яких боржником був ОСОБА_2 :

- виконавче провадження № НОМЕР_3, дата відкриття 20 квітня 2016 рік, стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал». На даний час дане виконавче провадження є завершеним;

- виконавче провадження № НОМЕР_2, дата відкриття 02 грудня 2021 рік, стягувач: Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві. На даний час дане виконавче провадження є завершеним;

- виконавче провадження № НОМЕР_1, дата відкриття 02 грудня 2021 року , стягувач: Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві. На даний час дане виконавче провадження є завершеним.

Як зазначає позивачка, 15 листопада 2023 року вона через свого представника адвоката Мироненка О.О. звернулась до Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із клопотанням про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 (яке єдине на той час ще було відкрите) та припинення (зняття) арешту майна ОСОБА_2 у зв`язку із його смертю.

За результатами розгляду вказаного клопотання, Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавче провадження № НОМЕР_1 завершив, але арешт майна ОСОБА_2 не припинив (не зняв).

При цьому, офіційну відповідь на її клопотання про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та припинення (зняття) арешту майна ОСОБА_2 до цього часу так і не отримала.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що підстави для накладення вказаних обтяжень на даний час не існують, а іншим шляхом арешт зняти неможливо, позивачка у позові просила:

- припинити (зняти) арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер обтяження: 6860769 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 02 вересня 2014 року, 13:49:34, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_4, виданий 02 вересня 2014 року, видавник: ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- припинити (зняти) арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер обтяження: 36920511 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 17 червня 2020 року , 13:44:09, накладений постановою про арешт майна боржника, серія та номер: 50860333, видавник: Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

- припинити (зняти) арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер обтяження: 45401154 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 02 грудня 2021 року, 10:24:03, накладений постановою про арешт майна боржника, серія та номер: 43466691, виданий 02.12.2021 року, видавник: Деснянський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник третьої особи Деснянського ВДВС МУ Міністерства юстиції (м. Київ) 03 квітня 2024 року подав пояснення на позовну заяву, в яких зазначає про те, що станом на 03 квітня 2024 року виконавчий збір по вказаним виконавчим провадженням не сплачено і в Деснянському ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо ОСОБА_2 , разом з тим відсутні відкриті виконавчі провадження. Заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність підстав для зняття арешту з майна, оскільки виконавчий збір не сплачено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року позов задоволено.

Припинено (знято) арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер обтяження: 6860769 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 02 вересня 2014 року, 13:49:34, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_4, виданий 02 вересня 2014 року, видавник: ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено (знято) арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер обтяження: 36920511 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 17 червня 2020 року, 13:44:09, накладений постановою про арешт майна боржника, серія та номер: НОМЕР_3, видавник: Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено (знято) арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер обтяження: 45401154 (спеціальний розділ), дата, час державної реєстрації: 02 грудня 2021 року, 10:24:03, накладений постановою про арешт майна боржника, серія та номер: 43466691, виданий 02.12.2021 року, видавник: Деснянський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішенням суду, посилаючись на порушення норм процесуального права. Так у скарзі зазначає, що суд задовольняючи позов, не врахував ту обставину, що за вказаними виконавчими провадженнями не сплачено виконавчий збір, а тому відповідно до вимог законодавства арешт не може припинено.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи, які приймають участь у справі, повідомлені про день та час розгляду справи на 02 грудня 2024 року. Заяв, клопотань про зміну місця знаходження, про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило, відтак відсутні підстави вважати причини їх неявки поважними, представник позивачки приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2014 року по справі № 754/4891/14-ц було задоволено позов ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за Кредитним договором № 77.1/АА-00053.07.2 від 05 жовтня 2007 року в сумі 17137,33 доларів США та 639399,58 грн, а також витрати по сплаті судового збору по 1827,00 грн з кожного. Рішення набрало законної сили.

На виконання вищевказаного заочного рішення від 12 червня 2014 року був виданий виконавчий лист № 754/4891/14-ц, який перебував на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 листопада 2019 року у справі № 754/4891/14-ц було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 червня 2014 року у справі № 754/4891/14-ц (номер провадження № 2/754/3211/14) за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором №77.1/АА-00053.07.2 від 05 жовтня 2007 року з ПАТ «Родовід Банк» на правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал».

На виконанні перебували наступні виконавчі провадження:

- виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, в рамках якого 02 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, номер запису про обтяження: 6860769. Державним виконавцем 27 листопада 2015 року на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу;

- виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, в рамках якого 17 червня 2020 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, номер запису про обтяження: 36920511.

Державним виконавцем 01 грудня 2021 року на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану за заявою стягувача про повернення виконавчого документу;

- виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання постанови державного виконавця Деснянського ВДВС № НОМЕР_3 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору, в рамках якого 02 грудня 2021 року державним виконавцем винесено постанову по арешт майна боржника, номер запису про обтяження: 45401154. Державним виконавцем 29 листопада 2023 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.3 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Будь-які інші виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 відсутні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа у справі ( 2014 рік ) та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» набрав чинності 05 жовтня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду № 947/36027/21 від 28 серпня 2024 року .

Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист виданий на підставі заочного рішення від 12 червня 2014 року ( справа № 754/4891/14) , на підставі якого відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ « Родовід Банк» 27 листопада 2015 року було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 28 листопада 2016 року.

Інші виконавчі провадження також були закриті. Станом на сьогодні відсутні відкриті виконавчі про стягнення коштів з ОСОБА_2 .

Як встановив суд, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті спадкоємцем першої черги за законом є його дружина - позивачка ОСОБА_1 , яка у встановленому законом порядку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте оформити свої спадкові права не може через наявність вищевказаних заборон.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої, частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).

Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Зобов`язання за кредитними договорами входять до складу спадщини.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника), за загальним правилом, переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Як встановив суд , арешт на спірну квартиру було накладено органом виконавчої служби під час виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 .

На момент звернення до суду з цим позовом та вирішення спору виконавче провадження не здійснюється, стягувач не надав доказів повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, докази звернення стягувача із заявами про заміну сторони у зобов`язанні правонаступником, вимог кредитора до спадкоємців боржника матеріали справи не містять .

Відсутні такі докази і щодо виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору, зокрема, державним виконавцем не надано належних і допустимих доказів направлення запиту щодо наявності спадкової справи та визначення кола спадкоємця, а також вирішення питання щодо заміни померлого боржника його правонаступником. Суд першої інстанції правильно зауважив , що виконавче провадження закрито на підставі п.3 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку із смертю боржника.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, висновок суду про те, що підстав для накладення арешту на майно на даний час не існує, а наявність накладеного обтяження майна порушує права позивачки, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивачки неможливо.

Встановивши вищенаведені обставини, з урахуванням того ,що зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися , суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , так як збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника , в даному випадку спадкоємиці померлого боржника , яка позбавлена можливості оформити право власності у порядку спадкування за заповітом, що вказує про порушення її прав та необхідність їх захисту, тому висновок суду про задоволення позову є обґрунтованим.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Разом з тим, з урахуванням практики ЄСПЛ (пункт 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02) судом враховано, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України ,колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні

Керуючись ст. ст. 367, 369, 371, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова