Єд. унік. № 243/8521/24
Провадження № 2/243/1986/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Соловйової О.О.,

за участю секретаря судового засідання Малахової К.Р.,

представника позивача Петренко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняцивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2024 позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором в розмірі 11944,03 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 травня 2012 сторони уклали кредитний договір за яким позивач зобов`язався надати відповідачеві кредит в сумі 64 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит в строк до 2 травня 2017, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 16,8% річних, прострочену заборгованості у розмірі 21,8%. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачеві кредитні кошти; відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, грошові кошти у визначений договором строк не повернув. З метою захисту своїх порушених прав банк звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, розрахованої станом на 03 січня 2019. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 з відповідача на користь банка стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 44 506,41 грн. та сплачений судовий збір. Вказане рішення боржником до цього часу не виконано. З наведених підстав, враховуючи положення ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 822,67 грн. - заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 15 квітня 2019 (дата ухвалення судового рішення про стягнення боргу) до 23 лютого 2022; 8 121,36 грн. - збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 15 квітня 2019 до 23 лютого 2022; усього 11944,03 грн.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті позову.

У встановлений судом строк представник відповідача надав відзив на позовну заяву, якою позовні вимоги банку не визнав з таких підстав.

Позивач неправильно визначив розрахунковий період нарахування заборгованості за прострочення виконання зобов`язання, відповідальність за що передбачена ст. 625 ЦК України, оскільки цей позов він подав 17 жовтня 2024, період нарахування заборгованості визначається за три роки до подачі позову, тобто з 17 жовтня 2021 до 16 жовтня 2024, а не три роки з моменту прострочення виконання зобов`язання (невиконання рішення суду), як те зазначив позивач у позові. Така позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/15672/16, згідно яким невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Крім того, згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 в Україні введено і діє до цього часу воєнний стан в зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. З наведених підстав заборгованість за прострочення виконання зобов`язань, відповідальність за яких передбачена ст. 625 ЦК України, за період з 15 квітня 2019, як те просить позивач, не може бути розрахована. Враховуючи позовну давність у три роки до подачі позову ця заборгованість могла бути розрахована лише з 17 жовтня 2021 до 23 лютого 2022.

Відповідач має статус внутрішньо переміщеної особи з 02 серпня 2016. Станом на 14 квітня 2014 він не мав прострочення сплати платежів за кредитним договором. Ця обставина підтверджується рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019, згідно якому станом на 03 січня 2019 відповідачем за вказаним кредитним договором не сплачено нараховані та не сплачені проценти за користування кредитом за період з 01 липня 2014 до 30 квітня 2015 у сумі 5 517,85 грн., заборгованість за кредитом у сумі 38 988,56 грн. Зазначені суми стягнуто з відповідача на користь банку, що свідчить про відсутність заборгованості на 14 квітня 2014 та утворення її після 01 липня 2014. З наведених підстав до спірних правовідносин необхідно застосувати спеціальні норми ст. 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014. В незалежності від того, який розрахунковий період заборгованості за прострочення виконання зобов`язання визначає позивач, такі вимоги не підлягають задоволенню відповідно до ст. 9-2 зазначеного Закону. З урахуванням викладеного, на думку представника відповідача позовні вимоги банку не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, безпідставні та необґрунтовані, а тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

Позивачем надано відповідь на відзив (заява), відповідно до якої перебіг позовної давності на підставі п. п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України зупиняється на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби, а також у період дії воєнного стану. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 12 Прикінцевих те перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями) Кабінет Міністрів України запровадив карантин по всій території України з 12 березня 2020 року.

Таким чином, строк позовної давності, який не закінчився включно до 12.03.2020 (тобто за період з 12.03.2017 включно) продовжувався на весь час дії карантину. В подальшому дію карантину на території України багаторазово продовжували без її переривання. Вказане підтверджується правовим висновком Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.09.2022 у справі № 679/1136/21. Таким чином, воєнний стан в Україні триває з 24.02.2022 і до теперішнього часу, у зв`язку з слід констатувати, що позивачем не порушено строк позовної давності для пред`явлення вимог у даному спорі.

Щодо розподілу судових витрат позивач заперечує проти задоволення вимог про стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., з огляду на наступне: дана справа є справою невеликої складності, заява складається лише з переліку обставин справи та переліку норми матеріального та процесуального права; заява не містить результатів професійного правового аналізу та має окремі ознаки загальнодоступних форм (шаблонів) подібного роду заяв, її складання не потребує довготривалої підготовки або висококваліфікованого правового аналізу судової практики тощо.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог та просила стягнути з відповідача 3822,67 грн. - заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту та процентів (3% річних) за період з 15 квітня 2019 (дата ухвалення судового рішення про стягнення боргу) до 23 лютого 2022; 8121,36 грн. - збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 15 квітня 2019 до 23 лютого 2022; усього 11944,03 грн.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

03.05.2012 між ОСОБА_1 був укладений з Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» кредитний договір № 2233/26-314, відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у сумі 64 000 грн. на строк до 02 травня 2017. Позичальник зобов`язався повернути банку зазначений кредит в строк до 02 травня 2017, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 16,8% річних, а також прострочену заборгованості в розмірі 21,8% у разі неповернення кредитних коштів у терміни, передбачені договором.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019 у справі №243/947/19 з відповідача - ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 44506 грн. 41 коп., а також витрати по сплаті судового збору.

За змістом вказаного судового рішення зазначена заборгованість стягнута з відповідача за кредитним договором № 2233/26-314 від 03 травня 2012. Рішенням суду встановлено, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачеві кредитні кошти; відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, грошові кошти у визначений договором строк у повному обсязі не повернув. Станом на 03 січня 2019 відповідач за цим кредитним договором мав заборгованість за кредитом у сумі 38988 грн. 56 коп., нараховані та несплачені проценти за період з 1 липня 2014 до 30 квітня 2015 у сумі 5517 грн. 85 коп., усього 44506 грн. 41 коп., які стягнуті рішенням суду.

Згідно розрахунку, наданого позивачем в цій справі, у зв`язку з неоплатою відповідачем заборгованості в розмірі 44506 грн. 41 коп. (відповідно до рішення суду від 15.04.2019 у справі №243/947/19) нараховані 3% річних на несплачену заборгованість в наступних розмірах: за період з 15 квітня 2019 до 31 грудня 2019 954 грн. 75 коп., за період з 1 січня 2020 до 31 грудня 2020 1335 грн. 19 коп., з 01 січня 2021 до 23 лютого 2022 1532 грн. 73 коп., усього 3 822 грн. 67 коп., а також інфляційні витрати за несвоєчасне погашення кредиту і процентів за період з 15.04.2019 по 23.02.2022 у розмірі 8121 грн. 36 грн.

Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, згідно даної норми закону боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Для заявлення вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат, відповідно до положень ст. 257 Цивільного кодексу України, встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, що витікає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 № 127/15672/16.

Позивачем позов подано 17 жовтня 2024, а тому початком зазначеного періоду для нарахування 3% річних та інфляційних витрат є 16.10.2021. Всупереч вказаній позиції Великої Палати Верховного Суду позивачем початком цього періоду у позовній заяві зазначено дату ухвалення судового рішення - 15.04.2019.

З наведених підстав заборгованість за прострочення виконання зобов`язань, відповідальність за яких передбачена ст. 625 ЦК України, за період з 15.04.2019 по 23.02.2022, як те просить позивач, не може бути розрахована. Враховуючи позовну давність у три роки до подачі позову ця заборгованість могла бути розрахована лише з 17.10.2021 до 23.02.2022, у зв`язку з чим позивачем визначено неналежний період для застосування відповідальності за вимогами ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З матеріалів справи, які досліджені в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_1 згідно довідки від 02 серпня 2016 є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрованим місцем проживання якого є АДРЕСА_1 , фактичним містом проживанням АДРЕСА_2 .

Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 вказаного вище Закону (у редакції ЗУ №4017-IX від 15.11.2024) за невиконання чи неналежне виконання внутрішньо переміщеною особою, визначеною частиною першою цієї статті, зобов`язань за кредитним договором та/або договором позики не нараховується неустойка (штраф, пеня), не настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та процентів річних від простроченої суми, не застосовуються інші санкції майнового характеру.

За змістом ч. 6 ст. 92 того ж Закону положення частин першої - п`ятої цієї статті поширюються виключно на кредитні договори та договори позики, укладені, зокрема , до 14 квітня 2014 року з позичальниками, які після зазначеної дати залишили або покинули своє місце проживання на території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та не поширюється на осіб, які станом на 14 квітня 2014 мали прострочення сплати платежів за кредитними договорами та/або договорами позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

У рішенні КСУ від 09.02.199 №1-рп/99 передбачено, що Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Таким чином, Конституційний суд України у рішенні від 09.02.199 №1-рп/99 виснував, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

З виписки з особового рахунку Відділення № 320/04 АБ «Укргазбанк» м. Слов`янськ за період з 03.05.2012 по 26.09.2024 (в мат. справи документ має назву «Вушкварьок виписка») вбачається, що станом на 14.04.2014 у відповідача заборгованість за тілом кредиту та сплати відсотків відсутня.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач має статус внутрішньо переміщеної особи з 02 серпня 2016, станом на 14 квітня 2014 не мав прострочення сплати платежів за кредитним договором, що підтверджується рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2019, яким з відповідача на користь банку стягнуто нараховані та не сплачені проценти за користування кредитом за період з 01 липня 2014 до 30 квітня 2015, що свідчить про відсутність заборгованості станом на 14 квітня 2014 та утворення її після 01 липня 2014.

Відповідач має статус внутрішньо переміщеної особи з 02.08.2016, при цьому станом на 14.04.2014 прострочення сплати платежів за кредитним договором у нього відсутнє. Ця обставина підтверджується випискою з особового рахунку Відділення №320/04 АБ «Укргазбанк» м. Слов`янськ за період з 03.05.2012 по 26.09.2024, а також рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15.04.2019, згідно якому саме станом на 03.01.2019 відповідачем за вказаним кредитним договором не сплачено нараховані та не сплачені проценти за користування кредитом за період з 01 липня 2014 до 30 квітня 2015 у сумі 5517,85 грн., заборгованість за кредитом у сумі 38988,56 грн. Зазначені суми стягнуто з відповідача на користь банку.

Враховуючи зазначені вище обставини та системний аналіз норм, які регулюють кредитні правовідносини, суд приходить до висновку, що позивачем у розумінні норм ст. ст. 77, 78 Цивільного процесуального кодексу України, не доведено наявності заборгованості за кредитним договором № 2233/26-314 від 03.05.2012 саме станом на 14.04.2014, що виключає згідно ч. 2 ст. 92 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», правову підставу для застосування відповідальності у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

Заперечення позивача про те, що перебіг позовної давності на підставі п. п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України зупиняється на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби, а також у період дії воєнного стану, не може бути прийнято судом з таких підстав.

За положеннями п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України (з 12 березня 2020 р.) з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 № 2102- ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Разом з тим, п. 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення згідно Закону України № 691-ІХ від 16 червня 2020 «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19».

Аналогічне положення міститься у п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Отже, в період дії в Україні карантину та/або воєнного стану стягнення з позичальника заборгованості за прострочення виконання зобов`язань, відповідальність за яких передбачена ст. 625 ЦК України, неможливе.

З наведеного вище суд вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 15.04.2019 до 23.02.2022 (3% річних) в сумі 3822 грн 67 коп., збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 15.04.2019 до 23.02.2022 в сумі 8121 гр. 36 коп., усього 11944 грн. 03 коп., відсутні, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд має право вирішити відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, згідно положень якої розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача заявив про стягнення з позивача судових витрат, які орієнтовно становлять 2000 грн, однак належних і допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, підтвердження розміру витрат на правничу допомогу саме у розмірі 2000 грн, суду не надано, що унеможливлює вирішення питання щодо розподілу цих витрат в даному судовому рішенні.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення за кредитним договором № 2233/26-314 від 03 травня 2012 заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту та процентів за період з 15.04.2019 до 23.02.2022 (3% річних) у сумі 3822 грн. 67 коп.; збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за період з 15.04.2019 до 23.02.2022 у сумі 8121 грн. 36 коп., усього 11944,03 грн. відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 11.12.2024.

Суддя О.О. Соловйова