Справа № 461/5075/23 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В. В.
Провадження № 22-ц/811/2440/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Марко О.Р.

з участю представника позивача Цап А.Р., представника відповідача Феник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Цап Альони Романівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 червня 2024 року в складі судді Стрельбицького В.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,-

встановив:

У червні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Львівської міської ради, у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Вимоги обгрунтовано тим, що з народження проживає у квартирі АДРЕСА_2 . В означеній квартирі, а також у квартирі АДРЕСА_3 за тією ж адресою проживали її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також їх родичі, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які у червні 1951 були засуджені радянською владою, а належна їм квартира АДРЕСА_3 , за вищевказаною адресою, конфіскована. Згідно із довідккою № 4/5-Р 999 від 28.04.1998, виданою інформаційним бюро МВС України у Львівській області та довідкою представника Шевченківської ради народних депутатів № 104/50 від 24.08.1988, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із АДРЕСА_4 , за рішенням особливої наради МДБ СРСР від 16.06.1951, виселені з конфіскацією майна.

Ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного суду УРСР від 18.07.1958 постанова Особливої наради при МДБ СРСР від 16.06.1951 відмінена, провадження у кримінальній справі припинено з поверненням конфіскованого майна. Усі особи реабілітовані, що також підтверджується довідкою Верховного суду УРСР №1443н58 від 21.11.1990.

На час реабілітації родичів у конфісковану радянською владою квартиру була заселена ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Позивачка зауважує, що реабілітовані родичі не стали наполягати на поверненні житлового приміщення, оскільки зі сім`єю ОСОБА_9 перебували у дружніх відносинах та проживали разом користуючись однією кухнею. Вказує, що після смерті батьків з 1995 по 2012 вона проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 , яка після смерті матері залишилась одна без сім`ї. З 1995 вона та ОСОБА_7 проживали спільно, допомагали один одному, разом оплачували комунальні послуги, користувалися спільними матеріальними благами. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла. Усі витрати пов`язані із доглядом та лікуванням померлої понесені нею, також вона організовувала поховання ОСОБА_7 та оплатила усі ритуальні послуги.

Фактично квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_5 є однією монолітною квартирою, оскільки квартира АДРЕСА_5 немає вигод, але має кухню, а квартира АДРЕСА_3 має вигоди, але немає кухні. Беручи до уваги те, що позивачка проживає у спірній квартирі понад десять років, безперервно, відкрито та добросовісно користується квартирою, підтримує її у належному стані, проводить ремонтні роботи та сплачує комунальні платежі, просила у порядку статті 344 ЦК України визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , яка раніше належала її родичам.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення оскаржила позивач ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якої подала адвокат Цап А.Р. Вважає рішення незаконним та необгрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та без з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зокрема, при прийнятті оскаржуваного рішення судом не враховано обставин, що мають значення для справи та доказів, якими підтверджувалися ці обставини, а також не взято до уваги ряд норм чинного законодавства, що послугувало винесенню незаконного та необгрунтованого рішення.

Зазначає, що ОСОБА_1 більше 10 років проживає в спірній кварирі, безперервно відкрито та добросовісно користується квартирою АДРЕСА_1 , підтримує її в належному стані, проводить необхідні ремонтні роботи, відкрито та безперервно понад 10 років здійснює сплату за комунальні послуги та обслуговування всієї квартири, доглядає за такою, а тому на підставі ст. 344 ЦК України просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , яка раніше належала її родичам.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено факт того, що остання володіє спірною квартрою добросовісно, оскільки добросовісне заволодіння чужим майном характеризується тим, що особа не знала і не могла знати про те, що володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності володіння майном.

Додає, що відповідачем не спростовано того факту, що спірна квартира АДРЕСА_1 відповідно до ч.1 ст. 335 ЦК України є безхазяйною річчю, яка немає власника і така перебувала у користуванні родичів апелянта.

Висновок суду про те, що позивачка користувалась майном з волі власника не підтверджується жодними доказами та не відповідає дійсним обставинам справи.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 червня 2024 року та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела факт, що вона володіє спірною квартирою добросовісно.

Також, за висновком суду Львівська міська рада, будучи відповідачем у даній справі, прав позивачки ОСОБА_1 щодо предмета спору не порушила і не є відповідальною за вимогами позивачки, оскільки встановлено, що спірна квартира не перебувала та на даний час не перебуває у власності чи користуванні Львівської міської ради. Тому підстави вважати Львівську міську раду належним відповідачем у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про визнання за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , відсутні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Судом встановлено, що відповідно до наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про смерть Серії- НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 72 роки померла громадянка ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 15).

Померлій, згідно Свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_2 від 07.02.1997, належала квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 26).

Означена квартира, розташована на третьому поверсі трьохповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 44,2 кв.м., у тому числі перша кімната 17,1 кв.м., друга 27,1 кв.м., кухні площею 9,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,8 кв.м. Загальна площа квартири становить 56,0 кв.м.

В свою чергу, відповідно до Довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї і прописку) № 9 та №623 від 1981 та 1983, у квартирі АДРЕСА_2 , були зареєстровані: власник квартири ? ОСОБА_2 , 1910 р.н., його дружина ОСОБА_3 , 1921 р.н., та донька ОСОБА_1 , 1953 р.н. (т.1, а.с. 19-20).

Згідно із довідкою № 4/5-Р 999 від 28.04.1998, виданої інформаційним бюро МВС України у Львівській області, ОСОБА_4 , 1908 р.н., ОСОБА_5 , 1901 р.н., та ОСОБА_6 ,1938 р.н., 08.04.1951 із АДРЕСА_4 , за рішенням особливої наради МДБ СРСР від 16.06.1951, виселені з конфіскацією майна. Відомості про вилучене та конфісковане майно в архівній справі відсутні (т. 1, а.с. 23).

Ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного суду УРСР від 18.07.1958 постанова Особливої наради при МДБ СРСР від 16.06.1951 у відношенні ОСОБА_4 , 1908 р.н., ОСОБА_10 , 1901 р.н., ОСОБА_6 , 1938 р.н. скасована, а провадження у кримінальній справі припинено з поверненням конфіскованого майна або його вартості (т.1, а.с. 25).

За твердженням ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_1 до передання її у власність ОСОБА_7 , належала ОСОБА_4 , 1908 р.н., ОСОБА_11 , 1901 р.н., ОСОБА_6 , 1938 р.н., які були її родичами.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на підставі 344 ЦК України позивачка стверджувала, що має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , яка раніше належала її родичам.

Вказаною квартирою вона користувалася відкрито з 1995 року та протягом 10 років після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , сплачувала комунальні послуги, проводила ремонтні роботи.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Відповідно до ч.ч 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21 (провадження № 61-7977св22).

Враховуючи наведені вище положення норм матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини, а також правові висновки касаційного суду, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття позивачкою ОСОБА_12 права власності за набувальною давністю.

Із матеріалів справи встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема спірну квартиру АДРЕСА_1 , на яку претендують інші особи, а саме спадкоємці ОСОБА_7 , про що достеменно відомо позивачці, при цьому відповідні правовідносини між такими особами, в тому числі і позивачкою ОСОБА_1 , були предметом розгляду в межах окремих цивільних справ.

Зокрема, рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа 461/11165/15-ц) від 08.08.2016, залишеним без змін ухвалою суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 22.12.2016, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_13 до Львівської міської ради, треті особи ОСОБА_14 , ОСОБА_1 про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2017, ОСОБА_13 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду України від 08.09.2017 відмовлено у перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2017.

Іншим рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа 461/9358/15-ц) від 08.08.2016, задоволено позовні вимоги ОСОБА_14 до Львівської міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_13 , ОСОБА_1 про продовження строків прийняття спадщини, а саме визначено ОСОБА_14 додатковий строк для прийняття спадщини терміном два місяці після смерті ОСОБА_7 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2017 скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.08.2016 та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_14 у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 30.01.2019, рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.02.2017, залишено без змін, касаційну скаргу ОСОБА_14 без задоволення.

Також, рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/5117/17) від 22.12.2020, відмовлено правонаступникам покійної ОСОБА_14 - ОСОБА_15 та ОСОБА_16 до Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_1 про визначення додаткового строку щодо прийняття спадщини.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 17.02.2022, рішення Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/5117/17) від 22.12.2020 скасовано, провадження у справі закрито.

Ухвалою Верховного Суду від 07.06.2022, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_16 , в інтересах якої діє адвокат Кецко В.Я. на постанову Львівського апеляційного суду від 17.02.2022, на час розгляду даної справи розгляд справи судом касаційної інстанції не завершено.

Крім цього, рішенням Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/4689/15-ц) від 12.07.2017, відмовлено ОСОБА_1 у позові до Львівської міської ради, треті особи ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про визнання спадкоємцем 4-ої черги та такою, що постійно проживала зі спадкоємцем на час відкриття спадщини.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 30.07.2018, рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.07.2017, залишено без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 21.03.2019, рішення Галицького районного суду м. Львова від 12.07.2017 та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30.07.2018, залишено без змін, касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Окрім того, у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 461/2227/22, за позовом Львівської міської ради до Першої львівської нотаріальної контори про визнання спадщини відумерлою, провадження у якій зупинено до вирішення цивільної справи № 461/5117/17.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачка, як володілець майна, знала що на це майно претендують інші особи, зокрема ОСОБА_14 , щодо якої рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.12.2016 у справі № 466/9283/16-ц встановлено юридичний факт, а саме що вона є рідною сестрою ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а після смерті ОСОБА_14 , її спадкоємці ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (цивільна справа № 461/5117/17) звернулися з позовом до Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_13 , ОСОБА_1 про визначення додаткового строку щодо прийняття спадщини, і ця справа перебуває на розгляді у Верховному Суді.

Крім цього, на визнання спадщини відумерлою щодо оспрюваної квартири, претендує Львівська міська рада, звернувшись до суду із відповідним позовом у справі № 461/2227/22, яка перебуває на розгляді у Галицькому районному суді м. Львова.

Таким чином, позивачка не є добросовісним набувачем квартири, право власності на яку просить визнати за набувальною давністю, а сам по собі факт користування позивачкою цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно ізст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цап Альони Романівни залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк