КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/5356/24 Головуючий у суді І інстанції Романишена І.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування наказу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 вересня 2023 року № 1170/к «Про вжиття заходів дисциплінарного впливу».

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент охорони здоров`я) не дотримався порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності, оскільки зобов`язаний був до видання оскаржуваного наказу надати їй на ознайомлення службову записку від 25 вересня 2023 року № 24/10, на підставі якої була оголошена догана, однак цієї вимоги відповідачем дотримано не було, зі службовою запискою вона не була ознайомлена, що підтверджує порушення з боку відповідача вимог трудового законодавства.

Зазначала, що при ознайомленні з наказом від 25 вересня 2023 року № 1170/к їй відмовили в ознайомленні зі змістом вищезазначеної службової записки, зазначивши, що для ознайомлення з її змістом необхідно надати письмове звернення. 07 лютого 2024 року позивачка звернулася до відповідача з проханням надати копію службової записки, яка стала підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, однак станом на день пред`явлення позову відповідь разом із копією службової записки від 25 вересня 2023 року № 24/10 не надходила.

Позивачка також наголошувала на тому, що висновок, зроблений в оскаржуваному наказі про порушення нею трудової дисципліни через неналежне виконання службових обов`язків при затвердженні середньострокового стратегічного плану розвитку підприємства (далі - Стратегічний план) не відповідає фактичним обставинам, оскільки в період з 18 липня 2023 року по 05 вересня 2023 року КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2», директором якого вона є з 01 жовтня 2021 року, до Департаменту охорони здоров`я Стратегічний план на 2024-2026 роки направлявся п`ять разів, з них чотири рази був відхилений і щоразу вказувалися нові зауваження та недоліки, про які раніше при його відхиленнях відповідачем не зазначалося.

Зазначене, на її думку, свідчить, що причиною несвоєчасного затвердження Стратегічного плану було перебування його протягом тривалого часу на розгляді в Департаменті охорони здоров`я.

Як вказувала позивачка, нею було забезпечено своєчасність складання Стратегічного плану та подання його відповідачу на затвердження, а також вживались усі можливі заходи для його своєчасної підготовки і подання, дотримані терміни усунення недоліків, на які вказував відповідач, а також вживалися всі можливі заходи щодо вчасного подання на перевірку до відповідача фінансового плану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» на 2024 рік.

Таким чином, обов`язки, покладені на неї як директора в межах наданих повноважень відповідно до умов контракту, статуту та посадової інструкції було виконано в повному обсязі згідно норм законодавства про працю.

Наказ про накладення на неї дисциплінарного стягнення не відповідає вимогам трудового законодавства, зокрема, у ньому не зазначено коли мало місце і в чому конкретно полягає порушення нею трудових обов`язків. Зазначений наказ відповідача не містить фактичних та конкретних даних щодо причин накладення дисциплінарного стягнення, а загальні формулювання у наказі не пояснюють суть порушень трудових обов`язків та коли саме були допущенні ці порушення. Зміст наказу не містить посилання на конкретні обставини вчинення порушення, а також шкідливі наслідки від дій або бездіяльності працівника.

Оскільки відповідачем не доведено складу дисциплінарного проступку в її діях, а саме вини, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням трудової дисципліни і шкідливими наслідками, які спричинило або могло спричинити це порушення, позивачка вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 вересня 2023 року за № 1170/к «Про вжиття заходів дисциплінарного впливу».

Стягнуто з Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, у сумі 968,96 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували невиконання позивачкою своїх обов`язків, що визначені правилами внутрішнього трудового розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також порушенні або невиконанні позивачкою наказів та розпоряджень.

Крім того, суд звернув увагу на те, що в оскаржуваному наказі містяться лише загальні, а не конкретні посилання на порушення позивачкою положень статуту підприємства та укладеного з нею контракту, тому вважав, що не можна дійти однозначних висновків про доведення її вини у вчиненні дисциплінарного проступку і накладення на неї дисциплінарного стягнення.

При цьому в ході розгляду справи представник відповідача не спростовував належними доказами посилання позивачки щодо забезпечення нею як директором КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» своєчасності складання середньострокового стратегічного плану розвитку підприємства та подання його відповідачу на затвердження, а також вжиття з боку позивачки всіх можливих заходів для своєчасного затвердження Стратегічного плану, дотримання установленого порядку підготовки і його подання, термінів усунення недоліків, отриманих від Департаменту охорони здоров`я, а також вжиття всіх можливих заходів щодо вчасного подання на перевірку до відповідача фінансового плану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» на 2024 рік.

З огляду на викладене, взявши до уваги те, що відповідач в ході розгляду справи не довів обґрунтовані мотиви, які послугували підставою для оголошення догани, районний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу Департаменту охорони здоров`я від 25 вересня 2023 року за № 1170/к «Про вжиття заходів дисциплінарного впливу».

23 липня 2024 року представник ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 43 000 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 39 000 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою надано докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, тому виходячи з категорії та складності даної справи, характеру і обсягу фактично наданих адвокатських послуг, з урахуванням предмету заявленого позову, принципів співмірності та розумності судових витрат, суд вважав можливим зменшити розмір таких витрат та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати за надання правової допомоги в сумі 39 000 грн, що є обґрунтованим і відповідає критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також розумності їхнього розміру, співмірності між обсягом та часом роботи адвоката.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог та вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на основне рішення зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи це рішення, неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи.

Вважає, що не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що відповідач не надав доказів, які б підтверджували невиконання позивачкою своїх посадових обов?язків, оскільки позивачка не заперечувала саме того факту, що Стратегічний план було затверджено поза строками, передбаченими пунктом 2.3. розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 листопада 2018 року № 2101 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо розроблення, затвердження та контролю за виконанням середньострокових стратегічних планів розвитку підприємств, організацій, установ, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та господарських товариств, у яких є частка майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в розмірі не менше як 30 %» (далі - Розпорядження № 2101).

У даному випадку наявні всі складові дисциплінарного проступку позивачки, а саме: дії (бездіяльність) працівника та порушення або неналежне виконання покладених на нього трудових обов`язків, що полягало в затвердженні Стратегічного плану з порушенням встановлених Розпорядженням № 2101 строків; вина працівника, що полягає в наступному.

Вперше на погодження середньостроковий стратегічний план розвитку КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» було подано до Департаменту економіки та інвестицій 26 червня 2023 року, який було погоджено 18 липня 2023 року та передано до Департаменту охорони здоров`я, проте у зв`язку з чисельними недоліками Стратегічний план було повернуто на доопрацювання із наданням ґрунтовних пояснень щодо допущених недоліків.

25 липня 2023 року після доопрацювання наданих зауважень Стратегічний план було повторно подано на погодження до Департаменту економіки та інвестицій, який 02 серпня 2024 року було погоджено та передано на затвердження до Департаменту охорони здоров`я.

07 серпня 2024 року листом № 061-7007/04.02 Стратегічний план КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» було повернуто на доопрацювання з наведеним переліком зауважень та зобов`язано терміново подати до Департаменту охорони здоров`я з виправленням всіх наявних помилок Стратегічний план на 2024-2026 роки у термін до 14:00 год. 09 серпня 2023 року.

Відповідальність щодо затвердження Стратегічного плану на 2024- 2026 роки несе безпосередньо керівник закладу охорони здоров`я.

08 серпня 2024 року середньостроковий стратегічний план розвитку підприємства вкотре було подано на погодження до Департаменту економіки та інвестицій, який 11 серпня 2024 року було погоджено та направлено до Департаменту охорони здоров`я.

25 серпня 2024 року листом № 061-7596/04.02 Стратегічний план було направлено на доопрацюванню з наведеним переліком зауважень та зобов`язано терміново подати до Департаменту охорони здоров`я з виправленням всіх наявних помилок Стратегічний план на 2024-2026 роки у термін до 14:00 год. 28 серпня 2023 року.

Відповідальність щодо затвердження Стратегічного плану на 2024- 2026 роки несе безпосередньо керівник закладу охорони здоров`я.

30 серпня 2024 року середньостроковий стратегічний план розвитку КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» знову подано на погодження до Департаменту економіки та інвестицій, який у цей же день було погоджено та направлено до Департаменту охорони здоров`я.

Відповідач зауважує, що Стратегічний план вкотре було подано на затвердження до Департаменту охорони здоров`я 30 серпня 2024 року, тобто за два дні до визначеного в пункті 2.3. Розпорядження № 2101 строку, що свідчить про намагання позивачки уникнути відповідальності за неякісну та несвоєчасну підготовку середньострокового стратегічного плану розвитку КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» та позбавило Департамент охорони здоров`я будь-якої можливості вчасно до 01 вересня 2024 року опрацювати та погодити цей Стратегічний план.

20 вересня 2024 року Стратегічний план після його детально опрацювання та вивчення було затверджено Департаментом охорони здоров`я.

Враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що саме повторне допущення позивачкою одних і тих самих помилок стало причиною затвердження середньострокового стратегічного плану розвитку КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» поза встановленими термінами, хоча Департамент охорони здоров`я у свою чергу всіляко сприяв у підготовці Стратегічного плану, проводячи неодноразові консультації, робочі зустрічі та спілкування.

Отже, на думку відповідача, вина ОСОБА_1 як складова дисциплінарного проступку є беззаперечна та була встановлена при накладені дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Крім того, наявний причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) позивачки і порушенням або неналежним виконанням покладених на неї трудових обов`язків, передбачених пунктами 4.2, 5.13 статуту КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2», затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» від 08 грудня 2021 року № 2565, пунктами 5, 6.1, 6.28 контракту від 01 жовтня 2021 року № 177, пунктами 1.7, 2.29, 5.1 посадової інструкції директора КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2», за змістом яких директор підприємства зобов`язаний забезпечити своєчасність складання та затвердження середньострокового стратегічного плану розвитку підприємства, його виконання та щорічне звітування про стан виконання.

Вищенаведені пункти посадової інструкції, в тому числі й пункт 2.29, були також викладені в наказі від 25 вересня 2023 року № 1170/к, який, на думку суду першої інстанції, не містить чітких формулювань суті та обставин допущеного проступку, що свідчить про необґрунтованість ухваленого рішення суду.

Несвоєчасне затвердження Стратегічного плану як наслідок призвело до несвоєчасного затвердження фінансового плану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» на 2024 рік, який було затверджено лише 05 квітня 2024 року та призвело до того, що підприємство декілька місяців працювало без середньострокового стратегічного плану розвитку та фінансового плану на 2024 рік, як основного документу, відповідно до якого комунальне підприємство отримує доходи та здійснює видатки, а також визначає обсяг та спрямування коштів, аби протягом року виконувати функції, які визначає статут. Річний фінансовий план КНП подають на розгляд уповноваженому органу до 1 червня, який передує плановому, а затверджують до 1 вересня. Відсутність фінплану загрожує втратою неприбуткового статусу, відтак матимете негативні фінансові наслідки - податок на прибуток і штрафні санкції за його несплату.

Отже, неналежне виконання посадових обов`язків позивачкою мало подальший негативний вплив на КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» та потягло за собою несвоєчасне затвердження фінансового плану підприємства на 2024 рік, що стало причиною низки обмежень для підприємства.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення відповідач вказує, що ним було подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, однак суд першої інстанції його до уваги не взяв і не врахував, що стягнутий розмір витрат на правову допомогу адвоката є непропорційним до предмета спору та є суттєво завищеним.

Вважає, що суд неповно дослідив обставини у справі, не взяв за основу критерії реальності та розумності судових витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, який є немайновим та стосувався скасування догани, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг.

У відзивах на апеляційні скарги, які надійшли до апеляційного суду 21 жовтня 2024 року через підсистему «Електронний суд», представник ОСОБА_1 - адвокат Момотюк А.І. просить вказані апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам та дійсним обставинам спірних правовідносин, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Момотюк А.І. заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила залишити рішення суду першої інстанціїв силі.

Відповідач явку своїх уповноважених представників (працівників) в судове засіданняне забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представники Мельник М.М. та адвокат Натина А.О. надіслали клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із кадровими змінами в Департаменті охорони здоров`я та зайнятістю адвоката при наданні правничої допомоги іншій особі.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

ЄСПЛв рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Колегія суддів, вирішуючи питання про можливість відкладення розгляду справи, взяла до уваги, що у разі відкладення розгляду справи наступне судове засідання, з врахуванням призначених до розгляду інших справ, може відбутися не раніше лютого місяця 2025 року, що значно порушує строки розгляду справи судом апеляційної інстанції. Спір в даній справі стосується трудових відносин сторін, отже затягування розгляду справи колегія суддів вважає невиправданим.

Апеляційним судом також враховано, що стороною відповідача викладено свої доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотаннях про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності представників Департаменту охорони здоров`я.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.постанову Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16).

У постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22 Верховний Суд вказав, що «Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, від її уповноваженого представника надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку було відхилено судом апеляційної інстанції. Причин неможливості явки уповноваженого представника позивачки для участі у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а також обставин, які ОСОБА_1 мала намір особисто повідомити суду, остання не зазначила. З огляду на належне повідомлення заявниці про дату, час та місце судового розгляду справи, викладення її позиції у тексті відзиву на апеляційну скаргу, неявку уповноваженого представника позивачки для участі у розгляді справи, беручи до уваги положення статті 372 ЦПК України, строки розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції гарантій, визначених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторони відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що Департамент охорони здоров`я належним чином повідомлений про судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи, строків її розгляду та доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності представників відповідача, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив та вбачаться з матеріалів справи, що наказом Департаменту охорони здоров`я від 30 вересня 2021 року № 1186/к ОСОБА_1 призначено на посаду директора КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з 01 жовтня 2021 року шляхом укладання з нею контракту за результатами конкурсу.

01 жовтня 2021 року між директором Департаменту охорони здоров`я Гінзбург В.Г., яка діє на підставі Положення про Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13 грудня 2013 року № 2254 у редакції розпорядження від 27 грудня 2017 року № 1694, тa ОСОБА_1 укладено контракт № 177, відповідно до якого позивачка призначається на посаду директора КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» за результатами конкурсу на строк дії цього контракту, а саме до 30 вересня 2024 року.

Наказом директора Департаменту охорони здоров`я Гінзбург В.Г. від 25 вересня 2023 року № 1170/к «Про вжиття заходів дисциплінарного впливу» за неналежне виконання обов`язків, передбачених пунктом 5.13 Статуту КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2», затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2020 року № 207 (у редакції розпорядження від 08 грудня 2021 року № 2565), пунктами 5, 6.1., 6.28. контракту від 01 жовтня 2021 року № 177, укладеного між Департаментом охорони здоров`я та ОСОБА_1 як директором КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2», пунктів 1.7., 2.29., 5.1. посадової інструкції директора КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» від 30 червня 2023 року, зокрема, в частині невжиття належних заходів з якісної розробки стратегічного плану розвитку КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» на 2024-2026 роки, для своєчасного його затвердження у строк, визначений розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20 листопада 2018 року № 2101 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо розроблення, затвердження та контролю за виконанням середньострокових стратегічних планів розвитку підприємств, організацій, установ, що належать до комунальної власності міста Києва, та господарських товариств, у яких є частка майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в розмірі не менше як 30 %» (до 01 вересня 2023 року) та забезпечення внесення при розробці стратегічного плану розвитку достовірної інформації за результатами проведення аналізу поточного стану діяльності підприємства, що унеможливлює вчасне подання на перевірку до Департаменту охорони здоров`я фінансового плану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» на 2024 рік, та своєчасного його затвердження для забезпечення сталого функціонування КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» в 2024 році, що є порушенням трудової дисципліни, з урахуванням положень статей 147-149 Кодексу законів про працю України, пунктів 18, 21.3, 21.4, 22, 23 контракту, оголошено догану позивачці (а.с. 73, 74, т. 1).

Як вбачається зі змісту наказу 25 вересня 2023 року № 1170/к, підставою для оголошення позивачці догани стала службова записка заступника директора Департаменту - начальника управління економіки Куцопала Д.В., начальника відділу управління персоналом Старчі Т.М., виконувача обов`язків начальника відділу правового забезпечення Малуєвої С.О. від 25 вересня 2023 року № 24/10.

З вищевказаної службової записки, яка була надана представником відповідача на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів вбачається, що підставою для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності стало те, що вона, як директор закладу охорони здоров`я, не забезпечила своєчасне внесення при розробці стратегічного плану розвитку підприємства достовірної інформації за результатами проведення аналізу поточного стану діяльності підприємства, що унеможливлює вчасне подання на перевірку до Департаменту охорони здоров`я фінансового плану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» на 2024 рік, та своєчасного його затвердження для забезпечення сталого функціонування КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» в 2024 році, що є порушенням трудової дисципліни. З огляду на зазначене, заступником Директора департаменту - начальником управління економіки Куцопалом Д.В., начальником відділу управління персоналом Старчі Т.М. та в.о. начальникавідділу правового забезпечення Малуєвою С.О. підготовлено та подано на розгляд директору Департаменту охорони здоров`я службову записку від 25 вересня 2023 року, в якій зазначено уже наведені вище обставини, запропоновано розглянути питання щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання посадових обов`язків, передбачених підпунктами 3, 4 пункту 21, пунктів 22, 23 контракту (а.с. 4-6, т. 4).

Порядок розроблення і затвердження середньострокових стратегічних планів розвитку підприємств регулюється Методичними рекомендаціями щодо розроблення, затвердження та контролю за виконання середньострокових стратегічних планів розвитку підприємств, організацій, установ, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та господарських товариств, у яких є частка майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в розмірі не менше як 30%, затвердженими розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 листопада 2018 року № 2101 (далі - Методичні рекомендації).

У пункті 2.1 Методичних рекомендацій вказано, що середньостроковий стратегічний план розвитку розробляється суб`єктом господарювання спільно із суб`єктом управління.

Відповідно до пункту 2.2 Методичних рекомендацій проект середньострокового стратегічного плану розвитку направляється на погодження до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Департамент економіки та інвестицій розглядає та погоджує проект середньострокового стратегічного плану розвитку або надає зауваження та пропозиції до нього у термін до 10 робочих днів з дня надходження.

Згідно з пунктом 2.3 Методичних рекомендацій після погодження Департаментом економіки та інвестицій середньостроковий стратегічний план розвитку затверджується суб`єктом управління до 01 вересня року, що передує плановому.

У Методичних рекомендаціях визначено, що суб`єктом управління є структурний підрозділ виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), якому підпорядкований суб`єкт господарювання, районна в місті Києві державна адміністрація, до сфери управління якої він віднесений.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка вказувала, що причиною несвоєчасного затвердження Стратегічного плану було перебування його протягом тривалого часу на розгляді в Департаменті охорони здоров`я, який при розгляді надісланого Стратегічного плану та його відхиленні щоразу зазначав нові зауваження та недоліки. У свою чергу, як вказувала позивачка, нею було забезпечено своєчасність складання середньострокового стратегічного плану розвитку підприємства та подання його відповідачу на затвердження, а також вживались всі можливі заходи для своєчасного затвердження Стратегічного плану, повністю дотримано установлений порядок його підготовки і подання, терміни усунення недоліків, отриманих від відповідача, а також вживалися всі можливі заходи щодо вчасного подання на перевірку до відповідача фінансового плану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» на 2024 рік.

Так, у період з 18 липня 2023 року по 05 вересня 2023 року Стратегічний план на 2024-2026 роки направлявся до Департаменту охорони здоров`я п`ять разів, з них чотири рази був відхилений і щоразу вказувалися нові зауваження та недоліки, про які раніше при його відхиленнях відповідачем не зазначалися.

Кожного разу керівництвом КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» вживались відповідні заходи задля усунення вказаних Департаментом охорони здоров`я недоліків та Стратегічний план направлявся повторно, але при цьому доказів щодо формального підходу до їх виправлення з боку позивача відповідачем не надано.

Приведена хронологія направлення КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» Стратегічного плану на 2024-2026 роки до Департаменту охорони здоров`я для його затвердження свідчить про те, що позивачкою вживались всі необхідні заходи задля якісної розробки стратегічного плану розвитку підприємства на 2024-2026 роки» та усувались недоліки, вказані відповідачем.

Остання редакція Стратегічного плану була направлена 28 серпня 2023 року листом КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» за № 1778 на чергове погодження до Департаменту економіки та інвестицій після доопрацювання наданих відповідачем зауважень до вказаного плану.

30 серпня 2023 року Департаментом економіки та інвестицій був погоджений Стратегічний план і в той же день листом № 1794 його було направлено для затвердження до Департаменту охорони здоров`я.

04 вересня 2023 року відповідачем Стратегічний план знову було відхилено у зв`язку з новими зауваженнями та одночасно зобов`язано КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» терміново подати до відповідача з виправленням всіх наявних помилок Стратегічний план в термін до 14:00 год. 05 вересня 2023 року.

05 вересня 2023 року КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» після доопрацювання наданих відповідачем зауважень Стратегічний план листом № 1841 було в чергове направлено на погодження до Департаменту економіки та інвестицій, який 06 вересня 2023 року його погодив та на наступний день - 07 вересня 2023 року листом за № 1853 погоджений Стратегічний план направив для затвердження до відповідача.

Лише 20 вересня 2023 року, тобто через 14 днів з дня надходження Стратегічного плану, Стратегічний план було затверджено Департаментом охорони здоров`я, хоча жодних зауважень до нього не було.

Відповідно до пункту 18 контракту від 01 жовтня 2021 року № 177, укладеного між Департаментом охорони здоров`я та ОСОБА_1 , у разі невиконання чи неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законодавством та цим контрактом

Згідно підпунктів 3, 4 пункту 21 контракту керівник несе відповідальність за невиконання статутних завдань підприємства і умов цього контракту з вини керівника, а також за невиконання обов`язків, покладених на нього умовами контракту.

У відповідності до пунктів 22, 23 контракту керівник несе персональну відповідальність за виконання посадових обов`язків, визначених посадовою інструкцією, затвердженою органом управління майном. У разі невиконання (несвоєчасного або неякісного виконання) посадових обов`язків та/або умов контракту керівник притягується до відповідальності згідно з законодавством.

В оскаржуваному наказі від 25 вересня 2023 року № 1170/к «Про вжиття заходів дисциплінарного впливу» вказано, що позивачкою неналежно виконані вимоги пунктів 5, 6.1., 6.28. контракту та вимоги пунктів 1.7., 2.29., 5.1. посадової інструкції директора КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2».

Суд встановив, що пунктом 5 контракту передбачено, що керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організовує його господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання підприємством завдань, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом.

Відповідно до пункту 6.1. контракту керівник підприємства зобов`язаний організувати належне виконання завдань, передбачених статутом та укладених договорів про медичне обслуговування населення.

Згідно пункту 6.28. контракту керівник підприємства повинен організовувати розроблення та забезпечувати реалізацію довгострокової стратегії розвитку підприємства на основі потреб громадян та ринкової ситуації.

Пунктами 1.7., 5.1. посадової інструкції від 30 червня 2023 року визначено, що директор у своїй роботі керується Конституцією України, Законами України, указами та розпорядження Президента України, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України наказами Міністерства охорони здоров`я України, рішеннями Київської міської ради, розпорядженнями Київського міського голови, виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), наказами Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), статутом підприємства, положеннями договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, контрактом, цією посадовою інструкцією та іншими нормативно-правовими актами органів державної влади та місцевого самоврядування.

Пунктом 2.29. вказаної посадової інструкції передбачено забезпечення своєчасності складання та затвердження стратегічного плану розвитку підприємства, його виконання та щорічне звітування про стан виконання.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 29 КЗпП України на власника (уповноваженого ним органу) покладено обов`язок щодо роз`яснення працівникові до початку його роботи прав та обов`язків, інформування щодо умов праці. Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (стаття 31 КЗпП України).

Згідно із статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до вимог статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Порушенням трудової дисципліни може бути невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов`язків, недотримання правил внутрішнього трудового розпорядку чи умов колективного договору.

Так, дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Наказ роботодавця про застосування стягнення має містити мотивувальну частину з точним та обґрунтованим характером порушення трудової дисципліни. Наказ про застосування до працівника стягнення не може містити стягнень, не передбачених статтею 147 КЗпП України.

Частиною першою статті 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Стаття 149 КЗпП України передбачає порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Водночас у наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 572/1644/17-ц, 24 січня 2019 року у справі № 515/1087/17, від 06 жовтня 2020 року у справі № 331/3561/18 та інших.

Колегія суддів відзначає, що зазначені вище норми містять нормативно визначені підстави для застосування, відсутність яких виключає правомірність звільнення працівника.

Разом із тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тому, що позивачка не порушувала свої посадові обов`язки.

Як встановив суд, пунктом 2.1. Методичних рекомендацій середньостроковий стратегічний план розвитку комунального підприємства розробляється суб`єктом господарювання спільно із суб`єктом управління.

ОСОБА_1 , як директор КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2», на виконання своїх посадових обов`язків вчасно подавала Стратегічний план на погодження до Департаменту економіки та інвестицій і цей план цим Департаментом погоджувався без зауважень.

При цьому, згідно із вимогами до пункту 2.2. Методичних рекомендацій саме Департамент економіки та інвестицій за результатом розгляду Стратегічного плану погоджує його або надає зауваження та пропозиції до Стратегічного плану. Проте таких зауважень і пропозицій від зазначеного Департаменту не було і Стратегічний план кожного разу погоджувався.

Разом з тим, Департамент охорони здоров`я не затверджував цей план і повертав його на доопрацювання.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що при кожному поверненні Стратегічного плану відповідачем зазначались все нові недоліки, які не були зазначені раніше. Дана обставина, на думку колегії суддів, може свідчити або про недостатній рівень кваліфікації тих осіб в органі (суб`єкті) управління, які безпосередньо перевіряли Стратегічний план і не помічали допущених працівниками комунального підприємства помилок, що надало би можливість їх всі виправити одночасно, або про упереджене ставлення саме до позивачки, як директора КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2».

Однак, відповідач не навів суду аргументів на доведення того, що в Стратегічному плані допускались нові помилки, які були відсутні у попередніх його редакціях, що могло би свідчити про недостатній контроль за роботою підпорядкованих їй працівників саме з боку позивачки.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції по суті спору, відповідач наводить факти і обставини, які виникли після видання оскаржуваного наказу Департаменту охорони здоров`я від 25 вересня 2023 року № 1170/кі не можуть бути аргументами на доведення його законності.

Суд має перевірити законність оскаржуваного наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани саме на дату його видання, а саме станом на 25 вересня 2023 року, утім відповідач обґрунтовує свої доводами подіями, що мали місце у серпні-вересні 2024 року.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка не вчиняла бездіяльності, а виконувала свої посадові обов`язки щодо підготовки і подання до Департаменту економіки і фінансів Стратегічного плану, співпрацювала з відповідачем відповідно до пункту 2.1 Методичних рекомендацій, усувала недоліки, тобто відбувалась нормальна ділова комунікація.

При цьому колегія судів звертає увагу, що хоча відповідач в доводах апеляційної скарги неодноразово наголошував на тому, що саме на керівнику комунального підприємства лежить відповідальність за затвердження Стратегічного плану, ним не зазначено, що саме мала зробити і не зробила позивачка, як директор КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2»,для того, щоб середньостроковий стратегічний план розвитку цього підприємстване мав помилок, ураховуючи, що вона не є економістом і його безпосереднім розробником, а лише ставить перед підлеглими їй працівниками конкретні завдання, контролює строки виконання і передає документ на погодження за своїм підписом.

Доводи апеляційної скарги про те, що Стратегічний план було затверджено Департаментом охорони здоров`я поза строками, передбаченими пунктом 2.3. Методичних рекомендацій, саме внаслідок дій (бездіяльності) ОСОБА_1 та неналежного виконання покладених на неї трудових обов`язків є необґрунтованими.

Із встановленої судом першої інстанції хронології неодноразового направлення КНП «Київська міська клінічна лікарня № 2» Стратегічного плану на 2024-2026 роки до Департаменту охорони здоров`я для його затвердження, яка не спростована відповідачем, убачається, що причиною несвоєчасного затвердження Стратегічного плану було перебування його протягом тривалого часу на розгляді в Департаменті охорони здоров`я та затвердження тільки 20 вересня 2023 року, тобто через 14 днів з дня надходження від Департаменту економіки та інвестицій.

Таким чином, з огляду на те, що притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани відбулось без дотримання вимог трудового законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення порушених прав ОСОБА_1 та визнання протиправним і скасування наказу Департаменту охорони здоров`я від 25 вересня 2023 року за № 1170/к «Про вжиття заходів дисциплінарного впливу».

Доводи апеляційної скарги представника відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, які викладені у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року, і не дають підстав для висновку щодо неповного з`ясування місцевим судом обставин, які мають значення для справи та/або порушення норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка як кожному окремо, так і в сукупності.

Щодо доводів апеляційної скарги іншого представника відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу, то колегія суддів також визнала їх необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У справі, яка переглядається, встановлено, що інтереси позивачки в суді першої інстанції представляла адвокат Момотюк А.І., повноваження якої підтверджуються ордером серії АІ № 1547223 від 12 лютого 2024 року.

На підтвердження понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу до заяви про ухвалення додаткового рішення було надано копії: договору про надання юридичних послуг № 12/02 від 12 лютого 2024 року; додаткової угоди № 1 від 19 лютого 2024 року до вказаного договору; опис наданих послуг у справі № 761/5356/24 за договором № 12/02 від 12 лютого 2024 року; акту прийому-передачі наданих послуг № 22/07-3 від 22 липня 2024 року; платіжних інструкцій від 02 квітня та 11 травня 2024 року (а.с. 69-81, т. 4).

З наданих документів вбачається, що адвокатом надано наступні послуги на загальну суму 43 000 грн: підготовка позовної заяви про визнання протиправним та скасування наказу (5 год.) - 10 000 грн; опрацювання наданих замовником документів та підготовка клопотання про долучення документів (доказів) (1 год.) - 2 000 грн; участь у судовому засідання 12 березня 2024 року - 4 000 грн, підготовка відповіді на відзив (1,5 год.) - 3 000 грн; участь у судовому засіданні 04 квітня 2024 року - 4 000 грн; опрацювання наданих замовником документів та підготовка клопотання про долучення доказів (документів) (1 год.) - 2 000 грн; участь у судовому засіданні 07 травня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 22 травня 2024 року - 4 000 грн; участь у судовому засіданні 26 червня 2024 року - 4 000 грн; виїзд 08 липня 2024 року для участі у судовому засіданні (не відбулося з незалежних від адвоката причин у зв?язку з повітряною тривогою) - 2 000 грн; участь у судовому засіданні 18 липня 2024 року - 4 000 грн.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

В частині третій статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Слід врахувати, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, частково врахував доводи клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а саме в частині опрацювання наданих замовником документів та підготовка клопотання про долучення документів (доказів) (08 березня та 09 квітня 2024 року) на суму 4 000 грн та, застосувавши свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу та принципу пропорційності, стягнув зДепартаменту охорони здоров`я на користь ОСОБА_1 39 000 грн витрат на правничудопомогу.

Підстави вважати, що стягнута сума витрат є непропорційною із предметом спору та є суттєво завищеною відсутні.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

В апеляційній скарзі і в клопотанні про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, які подібні за своїм змістом, представник Департаменту охорони здоров`я не обґрунтував в чому саме полягає невідповідність заявленого розміру витрат на правову допомогу критеріям, визначеним у частині четвертій статті 137 ЦПК України, а також, що сума стягнутих витрат на професійну правничу допомогу суперечить вимогам розумності, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і співмірності із ринковими цінами на юридичні послуги у такій категорії справ в м. Києві з огляду на доводи позовної заяви, відзиву на неї, відповіді на відзив тощо, в межах яких відбувався розгляд справи в суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів врахувала, що представник відповідача - адвокат Натина А.О. в апеляційній скарзі зазначив, що стягнутий судом розмір судових витрат на правничу допомогу є завищеним та відповідає критерію співмірності, тоді як сам у суді першої інстанції заявляв про стягнення з позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 40 000 грн, що перевищує суму, яку він оспорює.

Отже, доводи сторони відповідача про неспівмірність стягнутих районним судом витрат на правову допомогу носять формальний характер і не можуть бути належною підставою для скасування чи зміни ухваленого додаткового рішення у справі.

Факт надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Момотюк А.І. на підставі договору про надання юридичних послуг № 12/02 від 12 лютого 2024 року, укладеним із АО «Мітракс», у тому обсязі, який встановив суд, повністю підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем.

На думку колегії суддів, з огляду на складність даної справи, яка налічує 4 томи, зміст та кількість підготовлених представником позивачки процесуальних документів у справі та прийняття участі в судових засіданнях, а також вжитих заходів щодо збору необхідних доказів, 39 000 грн винагороди є належною компенсацією з урахуванням виконаної роботи адвокатом та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин даної справи, критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, а також фінансового стану і правового статусу обох сторін у спірних правовідносинах.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, при цьому забезпечить відновлення права позивачки на отримання коштів, які вона була змушена фактично затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду по суті спору не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній