Номер провадження: 22-ц/813/1615/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/14000/14-ц

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1615/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», правонаступником якого є -Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою адвоката Сабліної Юлії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Сувертак І.В. 26 лютого 2015 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі Банк) звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 27 183,94 грн. та заборгованість за додатковою угодою до кредитного договору в розмірі 1 812 992, 72 грн.. Також позивач просить стягнути судові витрати.

Банк обґрунтовує позовні вимоги тим, що 11.10.2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №0 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер кредитного договору було змінено на - №1), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 99 000,00 доларів США, зі сплатою - 10,5% річних, строком - до 11 жовтня 2035 року.

Даний кредит забезпечений порукою ОСОБА_3 , про що 11.10.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки №149051. Згідно з п. п. 1.1 - 1.5 Договору поруки поручитель ОСОБА_3 відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник - ОСОБА_1 , у тому числі за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених в кредитному договорі. Згідно з пунктом 1.4. відповідальність поручителя і позичальника є солідарною.

Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобов`язань по кредитному договору. Відповідно до пункту 2.2. Договору поруки, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання.

08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передало АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Внаслідок вказаного АТ «Дельта Банк» замінило АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях. Внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до останнього переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору №0 та додатковій угоді до кредитного договору №1.

Позичальник та поручитель умови кредитного договору та додаткової угоди до кредитного договору належним чином не виконують, у зв`язку з чим станом на 10.07.2014 року за відповідачами наявна заборгованість, яка в загальній сумі становить 1 840 176,66 грн. (Т. 1, а. с. 2 5).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року задоволено вищезазначений позов Банку.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №0 від 11.10.2007 року та додатковою угодою до кредитного договору №1 від 04 лютого 2009 року в сумі 1 840 176,66 грн., з яких: 1) заборгованість за додатковою угодою до кредитного договору 1 812 992, 72 грн, з яких: - тіло кредиту 1 141 793,09 грн.; - сума заборгованості за відсотками 671 199,63 грн.; 2) заборгованість за кредитним договором 27 183,94 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати - судовий збір у загальному розмірі 3 654,00 грн. в рівних частинах, тобто по 1 827,00 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань щодо сплати кредиту, відсотків не виконали. Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» відступило Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» право вимоги у даних правовідносинах. За вказаних обставин суд прийшов до висновку про солідарне стягнення з відповідачів вищевказаної заборгованості (Т. 1, а. с. 77 79).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16.03.2020 року замінено вибулого стягувача - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» (; адреса: 04073, м. Київ, пр-т. Степана Бандери, 28-А) у виконавчих листах, що видані на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2015 року по справі № 523/14000/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 11.10.2007 року в сумі 1 840 176, 66 грн. та судовий збір у загальному розмірі 3654 грн. 00 коп. в рівних частинах, тобто 1827 грн. 00 коп. з кожного.

Короткий зміст заяви про перегляд заочного рішення та рішення за результатами розгляду заяви

У травні 2023 року адвокат Сабліна Ю.С., діюча від імені ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій просила скасувати заочне рішення від 26.02.2015 року і призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (Т. 1, а. с. 87 95).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2023 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року (Т. 1, а. с. 119 120).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Сабліна Ю.С., діюча від імені ОСОБА_2 , просить заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26.02.2015 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову в частині вимог банку до ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції його не було повідомлено про розгляд справи. Судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до умов договору сторонами було узгоджено, що кредитор та позичальник не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Апелянт стверджує, що остання не була повідомлена та не надавала згоди на зміну умов основного зобов`язання. Крім того, прострочення виконання боржником умов додаткової угоди до кредитного договору відбулось станом на 04.03.2009 року, таким чином з вказаної дати у банку виникло право вимоги про дострокове повернення коштів. Позивачем не було надано доказів переходу прав вимоги до ОСОБА_3 , як поручителя. Позивачем не було надано доказів про надання кредиту (Т. 1, а. с. 122 130).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Сабліної Юлії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_6 , на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року (Т. 1, а. с. 142 142 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.06.2023 року призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 1, а. с. 147).

05.07.2023 року від ТОВ «Укрдебт Плюс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останнє просить в її задоволенні відмовити (Т. 1, а. с. 154 155).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.05.2024 року задоволено клопотання адвоката Сабліної Юлії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , про витребування доказів. Витребувано у АТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс»: 1) належним чином завірену копію платіжного доручення про перерахунок коштів від АКІБ «УкрСиббанк» Оганісяну І.В. за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.10.2007 року, №1 від 04.02.2009 року; 2) належним чином завірену копію виписки з АКІБ «УкрСиббанк» за рахунками ОСОБА_1 за договорами про надання споживчого кредиту №0 від 11.10.2007 року, №1 від 04.02.2009 року з моменту отримання кредиту по час подання запиту (Т. 1, а. с. 244 246).

04.09.2024 року від адвоката Сабліної Ю.С., діючої від імені ОСОБА_2 , надійшли додаткові пояснення у справі.

У судовому засіданні адвокат Сабліна Ю.С., діюча від імені ОСОБА_2 , підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, багаторазове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість слухання справи за відсутності учасників справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.10.2007 року, який було укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , останній отримав в банку кредитні кошти у розмірі 99 000, 00 доларів США (Т. 1, а. с. 6 - 13).

Відповідно до умов вказаного договору, надання кредиту здійснюється у наступний термін - 11.10.2007 року по 11.10.2028 року. Позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі - 975 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п. п. 1.3.1, 10.2 цього Договору.

За використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі - 10,5% річних. По закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 10.2. даного Договору.

Відповідно до п. 1.5. Договору кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № НОМЕР_1 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

З договору поруки №149051 від 11 жовтня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 зобов`язалась перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.10.2007 року (Т. 1, а. с. 25 - 26).

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки, кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Основного договору з Боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. Під «згодою Поручителя» Сторони розуміють візування Поручителем змін до Основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки Поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення Поручителем додаткової угоди до цього Договору щодо внесення відповідних змін.

04.02.2009 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 була укладено додаткова угода №0 до кредитного договору №0 від 11.10.2007 року.

Відповідно до додаткової угоди №1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.10.2007 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, так і - № 1. Сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту. Позичальник з дати підписання цієї Додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячних ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу складає - 910 доларів США. День сплати ануїтетного платежу 11 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого Позичальник зобов`язаний сплатити ануїтентний платіж. Вказаною додатковою угодою було змінено порядок нарахування процентів за договором. Змінено кінцевий термін повернення кредиту за договором, відповідно до якого позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 11.10.2035 року, якщо тільки не буде застосований інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору (Т. 1, а. с. 23 24).

Судом встановлено, що 08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» передало АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінило АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зобов`язаннях між «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 36 - 38).

Відповідачам направлялись досудові вимоги про необхідність дострокового повернення кредитної заборгованості, які залишились без виконання (Т. 1, а. с. 34, 35).

По справі виникли правовідносини з кредитного договору та договору поруки.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених вимог до ОСОБА_7 , тому законність та обґрунтованість рішення суду в іншій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в оскарженій частині.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги стосовно неповідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

В частині першій статті 76 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції), визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідачки про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, оскільки рекомендовані повідомлення про судові засідання на 13.11.2014 року, 10.12.2014 року та 05.02.2015 року повернулись з відміткою пошти - «за закінченням терміну зберігання» (Т. 1, а. с. 50 - 51, 58 59, 67 68). Крім того, матеріали справи не містять доказів направлення судової повістки про виклик до суду ОСОБА_3 на 26.02.2015 року.

Отже, матеріали справи не містять належних доказів повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи, оскільки повернення до суду першої інстанції судової повісток без вручення їх учаснику справи з вказівкою причини повернення за закінченням терміну зберігання не свідчить про належне повідомлення учасника справи.

Рішення в оскарженій частині ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи у солідарному порядку з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовний вимог до ОСОБА_3 ..

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції у повній мірі, апеляційний суд вважає неможливим.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачів відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.

Колегією суддів встановлено, що на підтвердження укладення кредитних договорів з відповідачем банком було надано суду копію кредитного договору №0 від 11.10.2007 року, додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №0 від 11.10.2007 року, меморіального ордеру № від 11.10.2007 року, виписку за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що згідно з наявними у справі доказами станом на час розгляду справи в суді зобов`язання за вказаними кредитними договорами відповідачем належним чином не виконані.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21).

Матеріалами справи підтверджено перехід прав вимоги за кредитним договором від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк».

08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передало АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінило АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору №0 та додатковій угоді до кредитного договору №1.

Матеріалами справи встановлено, що Банком було виконано вимоги кредитного договору щодо надання кредиту, однак позичальником вимоги щодо повернення кредиту не було виконано.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частина перша статті 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідні висновки також містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 (справа №14-154цс 18) та від 31.10.2018 (справа №202/4494/16-ц).

Відповідач ОСОБА_1 у встановлені кредитним договором терміни повернення наданого йому кредиту та сплати відсотків по ньому, борг не сплатив, оскільки зворотного матеріали справи не містять.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах: від 10 вересня 2014 року у справі № 6-70цс14, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1161цс15, таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до договору поруки №149051 від 11.10.2007 року укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 остання зобов`язувалась перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед Кредитором, що виникли з кредитного договору №0 від 11.10.2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. (Т. 1, а.с.25 - 26).

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки, кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Основного договору з Боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя. Під «згодою Поручителя» Сторони розуміють візування Поручителем змін до Основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки Поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення Поручителем додаткової угоди до цього Договору щодо внесення відповідних змін.

Однак, як встановлено матеріалами справи, відповідно до додаткової угоди №1 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.10.2007 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, так і № 1. Сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту. Позичальник з дати підписання цієї Додаткової угоди зобов`язується повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячних ануїтетних платежів в день сплати ануїтетного платежу. Розмір ануїтетного платежу складає 910 доларів США. День сплати ануїтетного платежу 11 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого Позичальник зобов`язаний сплатити ануїтентний платіж. Вказаною додатковою угодою було змінено порядок нарахування процентів за договором. Змінено кінцевий термін повернення кредиту за договором, відповідно до якого позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше - 11.10.2035 року, якщо тільки не буде застосований інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору (Т. 1, а. с. 23 24).

Матеріали справи не містять доказів про погодження з поручителем змін до основного договору кредитування, позивачем на підтвердження вказаних обставин не було надано доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), оприлюдненої в Єдиному державному реєстрі судових рішень 16 березня 2021 року, зазначено, що «визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений».

Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на нього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Апеляційним судом встановлено, що Банк без згоди поручителя змінив умови основного договору з боржником, зменшивши розмір ануїтентних платежів з - 975 доларів США до - 910 доларів США, та збільшивши кінцевий термін повернення кредиту за Договором. Збільшення терміну повернення кредиту призвело до збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що вищевказані зміни призвели до збільшення загальної суми Договору.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що порука ОСОБА_7 за договором поруки припинилася відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Матеріали справи не містять доказів того, що поручитель ОСОБА_7 давала згоду на збільшення його відповідальності у зв`язку із змінами ануїтентних платежів та зміни відсоткової ставки за кредитним договором, та кінцевого терміну погашення кредиту.

Тому з огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що порука ОСОБА_3 є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України. Підстави для покладання відповідальності на ОСОБА_7 відсутні у зв`язку з припиненням поруки.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Сабліної Юлії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пп. «б,в» п.4 ч.1 ст..382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування або зміні судового рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.ст.141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з ОСОБА_1 витрати понесені позивачем за оплату судового збору в суді першої інстанції у розмірі 3 654 гривень.

З ТОВ «Укрдебт Плюс», як правонаступника ПАТ «Дельта Банк», на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір сплачений за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі - 2 740,50 грн..

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Сабліної Юлії Сергіївни, діючої від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2015 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-б, МФО 380236, , р/р НОМЕР_3 ), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (ЄДРПОУ 43212924), заборгованість за кредитним договором №0 від 11.10.2007 року та додатковою угодою до кредитного договору №1 від 04 лютого 2009 року в сумі 1 840 176 (один мільйон вісімсот сорок тисяч сто сімдесят шість) грн. 66 коп., з яких:

1) заборгованість за додатковою угодою до кредитного договору 1 812 992 (один мільйон вісімсот дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 72 коп., з яких:

- тіло кредиту 1 141 793 (один мільйон сто сорок одна тисяча сімсот дев`яносто три) грн. 09 коп.;

- сума заборгованості за відсотками 671 199 ( шістсот сімдесят одна тисяча сто дев`яносто дев`ять) грн. 63 коп;

2) заборгованість за кредитним договором 27 183 (двадцять сім тисяч сто вісімдесят три) грн. 94 коп..

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (), судові витрати у загальному розмірі 3 654 ( три тисячі шістсот п`ятдесят чотири) грн. 00 коп..

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (), на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 2 740 (дві тисячі сімсот сорок) грн. 50 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе