Справа №751/3816/24
Провадження №2/751/1140/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р. місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

в складі: головуючого - судді - Павлова В.Г.,

при секретарі - Овдій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новозаводського районного суду міста Чернігова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування завданої шкоди в зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, що призвело до порушення права власності на майно (знищення, пошкодження майна) -

ВСТАНОВИВ:

Вступ:

В даній справі виник спір з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті збройної агресії РФ проти України.

І. Стислий виклад позиції сторін.

1.1 Представник-адвокат Березовський О.Д. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з цивільним позовом до Російської Федерації про встановлення юридичного факту, що громадянин України ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України, стягнення з держави Російська Федерація завданих матеріальних збитків в сумі 22 174 768,80 грн та відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 10 000 000 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником об`єктів нерухомості, а саме адміністративної будівлі, цеху гіпсопрокату літ. А-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1 загальною площею 1182,9 кв.м., прохідної В-1 загальною площею 5,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

09.03.2022 року внаслідок артилерійського обстрілу з боку російських військ виникла пожежа та було пошкоджено належне позивачу майно, а саме адміністративну будівлю, цех гіпсопрокатну, прохідну, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

1.2 Позивач вважає, що незаконними діями з боку РФ спричинено матеріальної шкоди на загальну суму 22 174 768,80 грн.

1.3 24.06.2024 року представником позивача подано заяву про уточнення заявлених позовних вимог в частині встановлення юридичного факту та просив суд встановити юридичний факт, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зазнав матеріальних збитків внаслідок пошкодження належного йому нерухомого майна, а саме адміністративної будівлі, цеху гіпсопрокатну літ. А-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1 загальною площею 1182,9 кв.м., прохідної В-1 загальною площею 5,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на суму 22 174 768,80 грн. У іншій частині заявлені позивачем позовні вимоги залишив без змін.

1.4 Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

ІІ. Заяви ( клопотання) та пояснення учасників справи.

2.1 Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Позивачем було направлено до суду клопотання про розгляд справи без їх участі на підставі наявних у справі доказів, не заперечували проти заочного проведення розгляду справи.

2.2 Представник відповідача позицію щодо пред`явленого позову не висловив.

Згідно ч.8 ст.178, ч.2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

3.1 Ухвалою суду від 26.04.2024 р. відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання /а.с.111-114/.

3.2 Ухвалою суду від 13.05.2024 р. закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду /а.с.121-123/.

3.3 У зв`язку з військовою агресією держави відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до ч.1 ст.12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" №25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 р. з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави відповідача та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 р. припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою відповідача, а відтак, суд позбавлений можливості повідомляти відповідача про розгляд справи засобами поштового зв`язку та не звертається до суду держави відповідача з судовим дорученням про вручення документів.

Міністерство юстиції України листом №91935//12.1.1 від 06.10.2022 р. щодо вручення судових документів резидентам Російської Федерації в порядку ст. 8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист №71/14-500-77469 від 03.10.2022 р.) 24.02.2022 р. розірвано дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади РФ за посередництва третіх держав також не здійснюється.

Враховуючи наведене, для повідомлення учасників справи, які перебувають на території країни-агресора, або самої країни-агресора є можливим розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України відповідного оголошення в порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України, а також на офіційному веб-сайті Новозаводського районного суду міста Чернігова, що здійснювалося судом в межах судового процесу у даній справі.

Крім того, повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи здійснювалось шляхом направлення повісток засобами поштового зв`язку на адресу Посольства РФ в Республіці Польща.

Враховуючи вжиті судом заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце розгляду справи, а також оприлюднення процесуальних документів у Єдиному державному реєстрі судових рішень, які знаходяться у вільному доступі, суд вважає, що РФ належно повідомлена про розгляд даної справи.

Судом враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що учасникам справи було створено належні умови для підготовки до розгляду справи, надання заяв по суті справи та доказів в обґрунтування своїх вимог або заперечень, тому є підстави для розгляду справи за наявними в справі матеріалами.

3.4 Враховуючи те, що сторони до судового засідання не з`явились, суд, керуючись ч.2 ст.247 ЦПК України, розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

4.1 Згідно копії інвентаризаційної справи за адресою м. Чернігів, вул. Попова, буд. 8-В розміщені будівлі: цех А-1, прибудови А?-1, А?-1, надбудови А?-1, А?-1, адмін.будівля А?-1 загальною площею 1182,9 кв.м., прохідна В-1, площею 5,8 кв.м /а.с.16-20/

4.2 Згідно інформації ГУ ДСНС України у Чернігівській області № 13-06/1394 від 29.04.2022 р. 09.03.2022 р. виникла пожежа виробничого цеху гіпсопрокатну, який на правах власності належить ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Ймовірна причина пожежі потрапляння боєприпасів, їх уламків, внаслідок бойових дій /а.с.21/

4.3 Згідно акту про пожежу від 20.04.2022 р. вбачається, що причиною пожежі є потрапляння боєприпасів, їх уламків, внаслідок бойових дій /а.с.22-23/.

4.4 Згідно акту первинного фіксування, за допомогою візуального огляду, стану нежитлових будівель, (нежитлових приміщень), знищених, (зруйнованих) чи пошкоджених внаслідок збройної агресії Російської Федерації (бойових дій) за № ЧК-131 від 31 травня 2022 р., складеного комісією експертів Чернігівської регіональної торгово-промислової палати, детально зафіксовано пошкодження конструктивних елементів та інженерного обладнання всіх об`єктів нерухомості, а саме адміністративної будівлі, цеху гіпсопрокатну літ. А-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1 загальною площею 1182,9 кв.м., прохідної В-1 загальною площею 5,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.24-60/.

4.5 31.08.2022 р. ФОП ОСОБА_2 звертався до Чернігівської міської ради щодо фіксації втрат (шкоди та збитків) підприємства, зумовлених знищенням та пошкодженням майна внаслідок збройної агресії Російської Федерації /а.с.63-64/.

4.6 Згідно довідки слідчого СВ Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області Нестеренка М.І. залучено як потерпілого у кримінальному провадженні № 0000010 від 28.02.2022 р. за ознаками злочину, передбаченого ч.1 та ч.2 ст. 438 КК України /а.с.65/.

4.7 Згідно повідомлення старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу № 74/12/1444 від 15.04.2024 р. заява ОСОБА_1 долучена до матеріалів кримінального провадження № 0000010 від 28.02.2022 р. з попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст. 438, ч.2 ст. 438, ч.3 ст. 110 КК України, в якому його визнано потерпілим /а.с.66./

4.8 Згідно виписки № 5392 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 перебував на обстеженні та лікуванні в обласній лікарні у неврологічному відділенні для хворих з порушенням мозкового кровообігу: з 17.05.2022 р. по 06.06.2022 р./а.с.68-69/

4.9 Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.70/.

4.10 Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2023 р. спадкоємцем майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.72/.

4.11 Згідно зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва складеного ПП «АРБО» вартість відновлення нежитлових будівель (нежитлових приміщень), знищених, (зруйнованих) чи пошкоджених внаслідок збройної агресії Російської Федерації (бойових дій) за адресою: АДРЕСА_1 , за поточними цінами станом на 15 січня 2024 р. складає 22 174 768,80 грн /а.с. 75-96/.

V. Оцінка Суду.

5.1 Суд звертає увагу, що у цій справі ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до РФ про встановлення юридичного факту, що він, являючись громадянином України, зазнав матеріальних збитків внаслідок пошкодження належного йому нерухомого майна та відшкодування шкоди, завданої йому порушенням права власності на майно (знищення, пошкодження майна) унаслідок збройної агресії РФ на території України.

5.2 Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

5.3 Враховуючи викладене та те, що майно позивача було знищено на території Новозаводського району міста Чернігова, відповідно до ст.28 ЦПК України, поданий на розгляд спір підсудний Новозаводському районному суду міста Чернігова за місцем заподіяння шкоди.

5.4 Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

5.5 Отже, Закон України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Разом із тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 р. у справі №428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду Російської Федерації.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст.11), так і Конвенція Організації Об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст.12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14.03.2013 р. у справі "Олєйніков проти Росії" ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються "відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її", і суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31).

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права "рівний над рівним не має влади і юрисдикції". Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 р. у справі №990/80/22, оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, то й зобов`язань дотримуватися суверенітету вказаної держави та поважати його на цей час немає.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу із цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні через припинення його роботи на території України.

За висновком Верховного Суду, починаючи з 2014 року немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку з розірванням дипломатичних зносин України з Російською Федерацією.

Зазначена держава, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти України, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах №490/9551/19 (провадження №61-19853св21) та №311/498/20 (провадження № 61-988св22).

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19 (провадження №61-8291св21) та у справі №760/17232/20-ц (провадження №61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

5.6 Отже, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти України, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

Відповідно до сталої позиції Верховного Суду, у спорах про відшкодування шкоди, завданої збройними силами/військовою агресією Російської Федерації, викладеної, зокрема в постанові від 12.10.2022 р. у справі №463/14365/21 (провадження №61-4498св22), з урахуванням положень статті 11 Європейської конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та статті 12 Конвенції Організації об`єднаних націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року (яка відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий "деліктний виняток" ("tort exсeption") та підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права, оскільки Російська Федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року) судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на зазначені позивачем у цій справі підстави для позовних вимог: завдання збройними силами Російської Федерації шкоди позивачу, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права, а підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.

Подібна позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 06.11.2023 р. у справі №910/5699/23.

5.7 Отже, виходячи з наведеного, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача.

Судом також береться до уваги правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 14.04.2022 р. у справі №308/9708/19, яка полягає в тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

5.8 З огляду на вказане, суд дійшов висновку про можливість розгляду зазначеної справи про стягнення з Російської Федерації збитків без згоди компетентних органів вказаної держави.

5.9 Вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Одночасно, відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Аналогічна за змістом норма викладена у ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України".

Згідно із ст.ст.1,17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

5.10 Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а просто включається та автоматично діє в складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною відразу інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.

5.11 З огляду на наведене суд доходить до висновку про те, що до спірних відносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.

Згідно із ст. 1 Протоколу № 1 від 20.03.1952 р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

5.12 Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

5.13 Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

На підставі наведених положень чинного законодавства, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, внаслідок чого останній набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.

5.14 Згідно із частинами 1-3 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

5.15 Згідно ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

5.16 Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

5.17 Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

5.18 Згідно ст.22 ЦК України під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

5.19 Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

5.20 З огляду на вказане обов`язковою умовою притягнення відповідача до відповідальності за завдану шкоду є встановлення протиправності його дій відповідно до положень застосованого матеріального закону.

Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Як вже зазначалось, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. був введений воєнний стан в Україні з 24.02.2022 р. у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

У п. 4 частини першої статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст.3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14.12.1974 р. як акт агресії кваліфікується, зокрема вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.

Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Наказом Міжнародного суду справедливості Організації Об`єднаних Націй №182 від 16.03.2022 р. зобов`язано Російську Федерацію негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24.02.2022 р. на території України.

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 р. про заяву Верховної Ради України "Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні" визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 р.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

5.21 За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії у відношенні до України.

Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і обстріл майна позивача, здійснений в рамках реалізації акту агресії відповідачем.

5.22 Відповідно до ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (Додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі) забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди.

Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

5.23 Матеріали справи не містять будь-яких доказів використання знищеного майна позивача у воєнних цілях, відтак, дії відповідача, внаслідок яких пошкоджено майно позивача, були вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже, відповідач несе повну відповідальність як за відповідний обстріл, так і за спричинені ним наслідки, у тому числі і за шкоду, заподіяну майну позивача.

Також при визначенні протиправності дій відповідача підлягають врахуванню загальновизнаний і засадничий загальний принцип права, який полягає в тому, що будь-яке порушення зобов`язання тягне за собою обов`язок надати відшкодування (відображений Постійною палатою міжнародного правосуддя у справі Про фабрику в Хожуві (Case concerning the factory at Chorzow), рішення № 13 від 13.09.1928 р., а також одна із засад сучасного правового порядку "ex injuria non oritur jus" (із беззаконня не виникає право), який відображений у Консультативному висновку Міжнародного суду справедливості "Правові наслідки для держав подальшої присутності Південної Африки в Намібії незважаючи на Резолюцію Ради Безпеки 276 (1970)".

5.24 Як встановлено судом, саме внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, позивачу було завдано збитків.

Протиправність дій відповідача підтверджується довідкою слідчого СВ ЧРУП ГУНП в Чернігівській області про залучення ОСОБА_2 як потерпілого у кримінальному провадженні № 0000010 від 28.02.2022 р. за ознаками злочину, передбаченого ч.1 та ч.2 ст. 438 КК України.

В подальшому після смерті ОСОБА_2 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000010 від 28.02.2022 р. з попередньою кваліфікацією ч.1 ст.438, ч.2 ст. 438, ч.3 ст. 110 КК України визнано ОСОБА_1 .

Згідно зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва складеного ПП «АРБО» вартість відновлення нежитлових будівель (нежитлових приміщень), знищених, (зруйнованих) чи пошкоджених внаслідок збройної агресії Російської Федерації (бойових дій) за адресою: АДРЕСА_1 , за поточними цінами станом на 15 січня 2024 року складає 22174768,80 грн /а.с. 75-96/.

5.25 Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, то законодавством України на позивача не покладається обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди.

Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 р. у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 р. у справі № 686/10520/15-ц.

5.26 Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

5.27 Пунктом 1 частини 2 ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 22 174 768,80 грн, завданої внаслідок артилерійського обстрілу 09.03.2022 року, є доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

5.28 Згідно ч.1, п.2 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.3-5 ст.23 ЦК України).

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених частиною другою цієї статті.

5.29 Виходячи з вищенаведеного, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень основоположних конституційних прав, характер майнових та немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду в розмірі 10 000 000 (десять мільйонів) грн, а відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

5.30 Як вже зазначалось, відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року (що набрала чинності для України 24.08.1991 р.) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.

За таких умов, пред`явлення позовної вимоги до Російської Федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.

5.31 Відповідно до ч.3 ст.12, ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Протягом розгляду цивільної справи відповідач, з огляду на вимоги ст.ст.12,81 ЦПК України, не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а відтак несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням відповідних процесуальних дій, в даному випадку - ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

5.32 На підставі вищевикладеного, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

VІ. Розподіл судових витрат.

6.1 Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, а позивач, відповідно до п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений при зверненні до суду від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь держави.

6.2 Згідно вимог ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 8 000 грн до суду надано укладену з адвокатом договір № 04-2024/ц про надання правничої допомоги від 09.02.2024 року /а.с.100-102/, ордер на надання правничої (правової) допомоги /а.с.103/, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката /а.с.104/ та акт прийому передачі грошових коштів згідно договору № 04-2024/ц про надання правничої допомоги від 09.02.2024 року, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 8000 грн /а.с.105/.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наявні в матеріалах справи докази, з огляду на відсутність клопотань про зменшення витрат з підстав їх неспівмірності, є підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі з відповідача по справі.

Керуючись ст.ст.13,81,89,141,263-265,268,280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування завданої шкоди в зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, що призвело до порушення права власності на майно (знищення, пошкодження майна) задовольнити.

Встановити юридичний факт, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зазнав матеріальних збитків внаслідок пошкодження належного йому нерухомого майна, а саме адміністративної будівлі, цеху гіпсопрокату літ. А-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1, А?-1 загальною площею 1182,9 кв.м., прохідної В-1 загальною площею 5,8 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на суму 22 174 768,80 грн.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 суму завданих матеріальних збитків у розмірі 22 174 768 (двадцять два мільйони сто сімдесят чотири тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 80 коп.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 суму 10 000 000 (десять мільйонів) 00 грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 8 000 (восьми тисяч) гривень.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Держава Російська Федерація

Суддя В.Г. Павлов