Провадження № 2/742/1423/24
Єдиний унікальний № 742/4784/24
РІШЕННЯ
23 жовтня 2024 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Бездідько В.М., за участю секретаря судового засідання Лісафіної А.С., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,
У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя та просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири загальною площею - 49,7 кв.м. та житловою - 27,9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка являється спільним майном подружжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позивач мотивує свої вимоги тим, що сторони з 18.12.2014 року перебувають у шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі ними придбано квартиру, спірне майно зареєстроване на чоловіка - відповідача.
У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснивши, що позивач обізнана про те що квартира придбана за кошти, що не являлися спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач у момент придбання квартири не вжив належних заходів та наразі не має можливості довести суду належними та допустимими доказами набуття права власності на квартиру за кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим визнає позовні вимоги. Також просив стягнути з відповідача 50% судового збору, інші 50% повернути позивачеві з державного бюджету.
Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Оскільки відповідач визнав, пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
ОСОБА_3 , перебуває у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_4 , з 18.12.2014 року, на що вказує свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.12.2014 року.
Під час шлюбу відповідач, ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №3641, став власником нерухомого майна, а саме квартири загальною площею - 49,7 кв.м. та житловою - 27,9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 , на що також вказує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №282391698 від 02.11.2021 року.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).
У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним до шлюбу.
Окрім того, в ч.1 ст.369 ЦК України закріплено положення про те, що співвласники володіють і користуються майном, що є у спільній сумісній власності, спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 2 ст.369 ЦК України законодавець визначає порядок розпорядження сумісним майном. Воно має здійснюватися лише за згодою всіх співвласників, яка може бути виражена в будь-якій формі, встановленій ЦК для правочинів. Під розпорядженням необхідно розуміти як передачу в тимчасове користування інших осіб, так і відчуження його у власність інших осіб. Однак у випадках вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, згода співвласників на його вчинення має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена в порядку, встановленому нотаріальним законодавством.
Таким чином, вказана вище спірна квартира, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а тому вона підлягає поділу між сторонами в рівних частинах.
Такий порядок поділу майна подружжя не буде порушувати права та інтереси сторін, оскільки не порушує принцип рівності часток сторін у спільній сумісній власності подружжя.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та визнані відповідачем, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивач при звернення до суду сплатила 3157,66 грн судового збору за подання позовної заяви та 605,60 грн судового збору за заяву про забезпечення позову. Суд своєю ухвалою відмовив у забезпеченні позову, тому такий судовий збір не відшкодовуються. Розподілу підлягає судовий збір за подання позовної заяви 3157,66 грн: 50 відсотків необхідно стягнути з відповідача на користь позивача (1578,83 грн) та 50 відсотків повернути позивачеві з державного бюджету (1578,83 грн).
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 263, 264, 265, 352, 354, 355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею - 49,7 кв.м. та житловою - 27,9 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка являється спільним майном подружжя, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 1578 грн 83 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст виготовлено 24.10.2024.
Головуючий суддя Володимир БЕЗДІДЬКО