Провадження № 2/638/5344/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Малахової О.В., за участю секретаря судового засідання Дрозденко У.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про стягнення відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з держави Російської Федерації (далі Відповідач) на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 35000,00 євро, що складає еквівалент 1587099,50 грн, справу просить розглянути без його участі. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Даний указ діє у зв`язку з початком війни, яку Російська Федерація розпочала та здійснює на території України відносно громадян України. Позивач проживав до 24.02.2022 року в м. Харків. У результаті збройної агресії російської федерації 27.03.2024 особисто для Позивача стало пошкодження його житла, де він зареєстрований: АДРЕСА_1 . Позивач втратив можливість мирно проживати на рідній землі та спілкуватися з близькими людьми, позбавлений можливості користуватися належним йому майном та вилучати його корисні властивості для задоволення власних потреб, рухомим майном, а також можливості розпоряджатись ним, що також завдає йомуморальну шкоду.

Ухвалою суду від 01.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, справу ухвалено розглядати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 30.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Верховним Судом у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 викладено правову позицію, відповідно до якої у категорії спорів про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від російської федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти Російської Федерації, у т.ч. в особі Посольства Російської в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в Російській Федерації передати до Міністерства закордонних справ Російської Федерації ноту МЗС з питання отримання згоди Російської Федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти Російської Федерації.

Разом із тим, у зв`язку з порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС Російської Федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в російській федерації та російської федерації в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади російської федерації також не здійснюється.

Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.

На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що предметом спору у даній справі є відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачем позивачу.

Для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) протиправність діяння її заподіювача.

б) наявність шкоди.

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Звернення Позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22), від 28 серпня 2024 року у справі № 686/32571/23 (провадження № 61-8568св24).

ОСОБА_1 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Внаслідок порушення законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств російської федерації, що полягали в здійсненні обстрілу Шевченківського району м. Харкова 27.03.2024, пошкоджено майно за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження 0000719 від 27.03.2024 та фотокартками пошкодженого майна.

Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 Харківська міська територіальна громада відносить до території можливих бойових дій.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що проживав у м. Харків до 24.02.2022 року, у заяві б/н від 27.09.2024 (вх.№8194/24 від 30.09.2024) Позивач зазначає, що і зараз проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджується, що Позивач зареєстрований у зазначеній квартирі, проте доказів проживання у цій квартирі станом на 24.02.2022 у матеріалах справи не міститься та не вбачається можливим встановити той факт, що Позивач станом на 24.02.2024 перебував у місті Харкові.

Фактично на підтвердження моральної шкоди Позивач надає витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження 0000719 від 27.03.2024, фотокартки пошкодженої квартири та копію паспорта, у якій він зареєстрований.

Твердження Позивача про те, що він періодично мешкає у бомбосховищах, позбавлений можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного майна для задоволення власних потреб, користуватися рухомим майном, що знаходиться у квартирі не підтверджуються жодним доказом: ані доказів права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ані наявності у ній будь-якого майна, що належить Позивачу, до матеріалів справи не надано.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Сам факт збройної агресії проти України не є безумовною підставою для висновку про заподіяння Позивачу моральної шкоди. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння безпосередньо Позивачу шкоди внаслідок військової агресії російської федерації.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди у розмірі 35000,00 євро, що складає еквівалент 1587099,50 грн, Позивач посилається на безперервні страждання через війну, почуття безпорадності та розчарування через умисні дії Російської Федерації, неможливість мирно проживати на рідній землі та користуватися належним йому житлом, спілкуватися з близькими.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд має врахувати обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав Позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його житті, часу та зусиль, необхідних для можливості відновлення попереднього стану тощо.

Як вже зазнчалося, Позивач не надав жодного доказу на підтвердження належності йому будь-якого житла, наявності близьких осіб, із якими він відповідно до зазначеного у позові позбавлений можливості спілкуватися, а також перебування у місті Харкові на станом на 24.02.2022 тощо. Таким чином, оскільки матеріалами справи не підтверджено жодної обставини, на яку посилається Позивач в обҐрунтування позову, суд відмовляє в задоволенні позову повністю.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 82, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.10.2024.

Суддя О.В. Малахова