ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9357/24 Справа № 226/2051/24 Суддя у 1-й інстанції - Салькова В.С. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 226/2051/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Бортник В.А.

сторони:

заявник ОСОБА_1

заінтересована особа військова частина НОМЕР_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 15 серпня 2024 року, яка постановлена суддею Сальковою В.С. у місті Мирнограді Донецької області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив визнати свого рідного брата ОСОБА_2 безвісти відсутнім за особливих обставин (під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області).

Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 15 серпня 2024 року у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено на підставі п.3 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, порушив норму ч.3 ст.4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та позбавив заявника права звернення до суду з заявою про визнання брата відсутнім, про що виніс незаконну ухвалу про відмову у відкритті провадження.

Також посилається на те, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що ухвалою судді Димитровського міського суду Донецької області від 07 серпня 2024 року заявнику було відмовлено у відкритті провадження у справі про визнання його рідного брата безвісти зниклим за особливих обставин (під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області) (справа № 226/2010/24, провадження №2-о/226/50/2024) та відмовляючи у відкритті провадження у даній справі на підставі п.3 ч.1 ст. 186 ЦПК України, не надав оцінки тому, що в ухвалі Димитровського міського суду Донецької області від 07 серпня 2024 року у справі № 226/2010/24, провадження № 2-о/226/50/2024, заявнику роз`яснено, що надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до цього Закону, не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством (ч.3ст.4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»).

Апелянт вважає, що судом першої інстанції належним чином не обґрунтовано наявності перебування в провадженні будь-якого суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу військова частина НОМЕР_1 просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу заявника - залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив визнати свого рідного брата ОСОБА_2 безвісти відсутнім за особливих обставин (під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області).

Відмовляючи у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 07 серпня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі про визнання його рідного брата ОСОБА_2 безвісті зниклим за особливих обставин (під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області) (справа № 226/2010/24, провадження № 2-о/226/50/2024).

Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду з огляду на наступне.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна державаучасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Діяльність суду при здійсненні судочинства в цивільних справах відбувається у чіткій послідовності, визначеній нормами ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав

Необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. В розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц.

Як вбачається із загальнодоступних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 07 серпня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за його заявою про визнання його рідного брата ОСОБА_2 безвісти зниклим за особливих обставин (під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області).

При цьому, з мотивувальної частини вказаної ухвали вбачається, що суд послався на ч.3 ст. 43 ЦК України, в якій зазначено, порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою визначений ЦПК України. До встановлення факту відсутності особи у визначеному законом порядку вважається, що особа здійснює свої права та обов`язки.

Судом першої інстнації зроблено висновок про те, що заявник звернувся до Димитровського міського суду Донецької області в порядку окремого провадження з вимогою про встановлення факту саме зникнення безвісти особи, що, на відміну від визнання фізичної особи безвісно відсутньою, не є можливим у порядку окремого провадження, оскільки правовий механізм надання особі статусу зниклої безвісти регулюється Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та не передбачений нормами Глави 4 Розділу IV ЦПК України.

Навене вище свідчить про те, що в своїй ухвалі від 07 серпня 2024 року, на яку суд посилається в оскаржуваній ухвалі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога заявника про встановлення факту саме зникнення безвісти особи не підлягає розгляду у порядку окремого провадження.

При цьому, у справі що переглядається, заявником заявлено вимогу про визнання свого рідного брата ОСОБА_2 безвісти відсутнім за особливих обставин (під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил рф на території Донецької області), що свідчить про відсутність ідентичності в даному випадку предмету спору та відсутність у провадженні цього чи іншого суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що в своїй ухвалі від 07 серпня 2024 року, на яку суд посилається в оскаржуваній ухвалі відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, судом зроблено висновок про те, що заявник звернувся до Димитровського міського суду Донецької області в порядку окремого провадження з вимогою про встановлення факту саме зникнення безвісти особи, що, на відміну від визнання фізичної особи безвісно відсутньою, не є можливим у порядку окремого провадження, оскільки правовий механізм надання особі статусу зниклої безвісти регулюється Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та не передбачений нормами Глави 4 Розділу IV ЦПК України, роз`яснивши заявнику про можливість звернення до суду з заявою саме про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам процесуального права та обставинам справи, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З приводу, розподілу судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної інстанції, то слід зазначити, що дане питання з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України буде вирішуватись після розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Димитровського міського суду Донецької області від 15 серпня 2024 року скасувати.

Матеріали по заяві ОСОБА_1 , заінтересована особа: військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення направити до Димитровського міського суду Донецької області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: