Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6373/24
Провадження № 2/711/2354/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.,

при секретарі Копаєвій Є.В.

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та повернення сплаченої за товар грошової суми, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 38 116 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що через веб-сайт інтернет-магазину robby.com.ua позивач замовив монітор. 09.03.2024р. позивач отримав замовлений товар у відділенні Нової Пошти і сплатив його повну вартість та послуги з доставки. Відправником у товарній накладній було зазначено відповідача. В подальшому позивачем було виявлено наступні недоліки товару: товар розпакований; реальні технічні характеристики монітора не співпадають з тими, що замовляв позивач (надіслано старішу модель); наявні биті пикселі; товар не новий, а раніше вже використовувався; відсутність належних документів, в тому числі гарантійного талону. Виявивши відповідні недоліки позивач повідомив відповідача про бажання повернути монітор в обмін на кошти, однак йому було відмовлено у цьому. На письмову претензію відповідач також не відреагував. Оскільки до теперішнього часу обмін товару відповідачем не здійснений і кошти позивачу не повернуто, то позивач звернувся до суду і посилаючись на положення ст.ст. 698, 708 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», вимагає стягнути з відповідача фактично понесені позивачем витрати на придбання товару, які складаються з оплати вартості товару та послуг доставки.

Відповідач заперечив проти позову та у наданому суду відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень у відзиві зазначено, що позивач замовив товар на умовах його доставки посилкою з післяплатою. При отриманні товару у компанії-перевізника позивач погодився прийняти товар, не заявляв ніяких претензій щодо його стану і комплектування і повністю розрахувався за нього. Разом з товаром позивачу направлялися і гарантійні документи. Після отримання від позивача повідомлення про те, що він відмовляється від товару і бажає повернути гроші, йому було запропоновано надіслати такий товар для діагностики, проте позивач не зробив цього і користувався товаром. Оскільки товар був в експлуатації позивача, то він не може в односторонньому порядку відмовитися від договору купівлі-продажу і вимагати повернення грошей. Також відповідач не заперечує можливості здійснити діагностики товару та замінити його у випадку встановлення наявності в товарі істотних недоліків, але за умови надання позивачем такого товару разом з документом про його оплату та гарантійним талоном, що позивач відмовляється вчинити. Оскільки наявність недоліків товару не підтверджується належними доказами, а позивач не надавав відповідачу товар разом з гарантійними документами та документами, що підтверджує придбання (оплату) товару, то відсутні підстави для повернення грошових коштів, сплачених позивачем за товар.

14.08.2024 судом відкрито провадження по даній справі з визначенням здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

09.09.2024 на адресу суду від представника відповідача адвокат Максимов М.І., який діє на підставі ордеру серії АН №1253627 від 09.09.2024р., до суду надійшов відзив на позов, в якому викладено позицію відповідача щодо позовних вимог. Додатково у відзиві відповідачем заявлено вимогу про покладання на позивача обов`язку з відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500 грн.

За клопотанням представника відповідача 25.09.2024h/ судом постановлено ухвалу про забезпечення участі представника відповідача в судовому засіданні з розгляду справи з використанням відеоконференцзв`язку.

Позивач в судове засідання не з`явився і про причини неявки не повідомив, проте в позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи без його участі за наявними у справі документами, а тому неявка позивача не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, та просив відмовити у позові.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідач є суб`єктом підприємницької діяльності і надає послуги з використанням веб-сайту https://robby.com.ua/ (далі сайт продавця) на умовах публічного договору з продажу товарів від 16.12.2021.

06.02.2024 позивач на сайті продавця оформив замовлення №63260 на придбання монітору Corsar XENEON 32UHD144-F 4K (далі Товар) за ціною 35 550 грн. /а.с. 16/. Того ж дня позивач здійснив авансовий платіж на користь відповідача за замовленням №65564 в розмірі 1067 грн. /а.с. 18/.

14.02.2024 сторони погодили внести зміни до замовлення позивача №65564 та узгодили нові строки поставки (відвантаження 3-10 робочих днів) та ціну Товару в розмірі 37 370 грн.

08.03.2024 відповідач передав Товар до транспортної компанії для його кур`єрської доставки за місцем проживання позивача, а 09.03.2024р. позивач отримав Товар та оплатив решту вартості Товару в розмірі 36 303 грн. (грошовий переказ на користь відправника) та послуги доставки 746грн., що разом склало 37 049 грн. /а.с. 16-17/.

Зазначені обставини визнаються сторонами та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а тому суд вважає їх доведеними.

09.03.2024 позивач надіслав повідомлення до каналу зв`язку сервісного відділу сайту продавця через месенджер Телеграм про те, що товар «прийшов вже розпакований, протермінована доставка, жодних документів» /а.с. 15/.

30.03.2024 на сайті продавця був залишений відгук користувача по замовленню №63260, в якому викладено твердження користувача про те, що товар прийшов у коробці, яка до цього розпаковувалась /а.с. 13/.

Аналіз змісту переписки позивача з продавцем у каналі зв`язку сервісного відділу сайту продавця через месенджер Телеграм свідчить, що 03.04.2024р. позивач повідомив продавця про наявність дефекту товару дефектні пікселі на матриці, у зв`язку з чим повідомив про своє бажання повернути товар в обмін на повну компенсацію його вартості та витрат на доставку. У відповідь продавець 04.04.2024р. повідомив позивача про необхідність проведення діагностики товару, для чого необхідно надіслати товар продавцю та надав реквізити для відправки товару /а.с. 13-15/.

За таких обставин, оскільки відповідач не бажає задовольнити вимогу позивача щодо повернення товару в обмін на повернення коштів, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, між сторонами існує спір, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1023-ХІІ від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023). При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті встановлених судом обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження порушення його законних прав та інтересів діями (бездіяльністю) відповідача, як визначальної передумови для задоволення позовних вимог. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону №1023 договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані.

За змістом частин четвертої, сьомої статті 13 Закону №1023 споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою-дев`ятою статті 12 цього Закону.

Відповідно до частин п`ятої-дев`ятої статті 12 Закону №1023 уразі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою. Будь-які витрати, пов`язані з поверненням продукції, покладаються на продавця (виконавця). Продавець (виконавець) повинен відшкодувати витрати споживача у зв`язку з поверненням продукції.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що для реалізації права на розірвання договору, укладеного на відстані, споживач повинен зберігати одержану продукцію у незміненому стані.

Згідно зі ст. 678 ЦК покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред`явлені до продавця або виготовлювача товару. Положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону №1023 у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Пунктом 12 частини першої статті 1 Закону №1023 визначено, що істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Системний аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що для встановлення істотності недоліку товару необхідно наявність таких ознак: неможливість чи недопустимість використання товару за призначенням; виникнення недоліку з вини виробника (продавця, виконавця); повторний прояв недоліку з незалежних від споживача причин після його усунення, а також наявність хоча б однієї з таких ознак: він взагалі не може бути усунений; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Згідно зі ст. 673 ЦК продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 668 ЦК ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару переходить до покупця з моменту передання йому товару, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 679 ЦК передбачено, що продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Отже, умовою відповідальності продавця за недоліки товару є виникнення цих недоліків до моменту передання товару покупцеві. Залежність настання відповідальності продавця від моменту виникнення недоліків пояснюється тим, що за загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 668 ЦК, до моменту передання товару ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження товару несе продавець. При виявленні недоліків товару після переходу до покупця ризику його випадкового знищення або випадкового пошкодження саме на нього покладається обов`язок доведення того, що недоліки виникли до передання йому товару.

Згідно з ч. 2 ст. 679 ЦК, якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили.

За змістом наведеної правової норми у випадку існування гарантії щодо якості товару обов`язок доведення обставин, що звільняють продавця від відповідальності, покладається на нього.

Визначення поняття гарантії якості товару міститься у ч. 1 ст. 675 ЦК, якою передбачено, що товар, який продавець передає або зобов`язаний передати покупцеві, має відповідати вимогам щодо його якості в момент його передання покупцеві, якщо інший момент визначення відповідності товару цим вимогам не встановлено договором купівлі-продажу.

Під гарантією якості товару слід розуміти ручання продавця про відсутність у товарі в момент його передачі або в інший момент, встановлений у договорі, недоліків по якості товару, що знижують його вартість або не дозволяють використовувати відповідно до мети, передбаченої договором. За загальним правилом, товар повинен відповідати вимогам по якості в момент його передачі від продавця до покупця. Це означає, що наслідки, які встановлені законодавством, зокрема вищенаведеними ч. 2 ст. 678 ЦК та ч. 1 ст. 8 Закону №1023, при реалізації продавцем неякісної продукції настають у випадку, коли недоліки товару мали місце на час його передання покупцеві, але не були і не могли бути виявлені останнім у момент передання. Тобто вказані недоліки стосуються експлуатаційних (споживчих) властивостей товару і не пов`язані з його механічним пошкодженням, які можна виявити шляхом візуального огляду.

Зазначене узгоджується також з положеннями пункту 18 Порядку гарантійного ремонту (обслуговування) або гарантійної заміни технічно складних побутових товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 506, згідно з яким на гарантійне обслуговування приймається товар за наявності експлуатаційних документів, пломб виробника або виконавця на товарі, якщо це передбачено експлуатаційним документом, відсутності пошкоджень товару, які могли викликати несправність, за умови дотримання вимог експлуатаційного документа щодо правил зберігання, введення в експлуатацію та використання товару за призначенням. У разі виходу товару з ладу з вини споживача (невиконання правил експлуатації), відсутності передбачених експлуатаційними документами пломб, гарантійного талона споживач втрачає право на гарантійне обслуговування.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що встановлений ч. 2 ст. 679 ЦК обов`язок продавця довести факт виникнення недоліків товару після його передання покупцеві (якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару) покладається на нього у випадку, коли такі недоліки не є очевидними, оскільки в такому випадку покупець має можливість виявити ці недоліки і відмовитися від укладення договору або укласти його на інших умовах. Якщо ж покупець, маючи реальну можливість оглянути товар і виявити у ньому очевидні дефекти, не скористався цим правом до передання йому товару, а виявив їх після такого передання, то тягар доведення відповідно до ч. 1 ст. 679 ЦК покладається на нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону №1023 споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється), демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобов`язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції. У разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов`язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов`язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.

Подібні висновки щодо застосування вищенаведених норм матеріального права містяться у постановах Верховного Суду від 28.10.2020р. у справі №686/8534/17, від 07.07.2021р. у справі №591/2641/20.

За матеріалами справи судом встановлено, що доставка Товару здійснювалась кур`єром служби «Нова пошта» до місця проживання позивача і Товар був отриманий позивачем 09.03.2024р., що підтверджується змістом інформації про доставку /а.с. 16/. При отриманні Товару позивач не робив ніяких зауважень щодо стану та комплектності Товару, а отже доводи позивача щодо неналежності пакування та відсутності всіх необхідних документів є необґрунтованими.

При цьому суд звертає увагу, що здійснюючи замовлення та авансовий платіж позивач погодився з умовами надання відповідачем послуг з продажу товарів, зокрема зі змістом Публічного договору з продажу товарів від 16.12.2021р., про що зазначено у платіжному документі про сплату авансового платежу /а.с. 18/. Відповідно до п. 4.4 Публічного договору з продажу товарів від 16.12.2021р. покупець зобов`язаний оглянути товар на комплектність та наявність зовнішніх дефектів до моменту підписання накладної перевізників, а підписанням накладної покупець підтверджує, що він не має будь-яких зауважень до товару (по кількості, асортименту, номенклатурі та недолікам, що не є прихованими) і втрачає право на пред`явлення претензій продавцю з цих підстав.

Звернення позивача до продавця щодо наявності дефектів Товару мало місце 03.04.2024р., тобто поза межами чотирнадцятиденного строку. Будь-яких доказів того, що позивач в період чотирнадцяти днів з моменту отримання Товару звертався до продавця з вимогою про розірвання договору купівлі-продажу та повернення Товару суду не надано.

Також суд бере до уваги, що продавець письмово пропонував позивачу передати Товар для проведення його діагностики, а в разі необхідності - гарантійного ремонту, однак, незважаючи на вказану пропозицію, позивач фактично не погодився на проведення такої діагностики, чим унеможливив з`ясування питання про те, чи є в наявності та чи можна реально усунути вказаний ним недолік, в який строк і чи буде проявлятися цей недолік знову після його усунення, тобто з`ясувати, чи має товар недолік, а якщо має - то чи є такий недолік істотним, що надало б відповідачу достатні правові підстави для задоволення заяви позивача про повернення сплачених за товар грошових коштів.

Не надано суду і доказів проведення позивачем незалежної експертизи для визначення наявності та істотності недоліків Товару. При цьому варто звернути увагу, що наявність Товару у користуванні позивача протягом періоду часу з 09.03.2024р. (дата отримання) до 03.04.2024р. (дата повідомлення позивачем відповідача про виявлення дефектів матриці монітору) зумовлює необхідність обов`язкового проведення експертизи для встановлення наявності дефектів Товару та причин їх виникнення.

Також всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що він не користувався Товаром і Товар увесь цей час зберігається у незмінному стані.

Отже, беручи до уваги, що при отриманні Товару у позивача не було ніяких претензій щодо його комплектності та недоліків, які не є прихованими (сліди того, що товар був у використанні), з моменту отримання замовлення та до звернення до відповідача із заявою про розірвання укладеного на відстані договору купівлі-продажу позивач фактично користувався придбаним Товаром, тобто не зберіг продукцію у незміненому стані, а також те, що матеріали справи не містять відомостей про наявність у вказаному товарі істотних недоліків, які виникли з вини виробника (продавця, виконавця), суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю.

Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати також не підлягають відшкодуванню.

В той же час на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати відповідача підлягають відшкодуванню позивачем.

За матеріалами справи судом встановлено, що судові витрати відповідача складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500 грн., які відповідач у своєму відзиві просив відшкодувати за рахунок позивача.

З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 06.09.2024р. та додаткову до нього угоду №1 від 06.09.2024р.; прибутковий касовий ордер №06/09 від 06.09.2024р. про отримання адвокатом оплати вартості його послуг в сумі 5 500 грн.

Надаючи оцінку вимогам відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019р. у справі № 915/237/18, від 24.10.2019р. у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020р. у справі № 904/3583/19.

Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналіз змісту наданих стороною відповідача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій:

- складання відзиву на позовну заяву;

- участь адвоката у судових засіданнях.

Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною.

За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником відповідача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат відповідача на правову допомогу в межах суми 4000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, а також результат розгляду справи судом та зміст і значення остаточного рішення суду для сторін.

На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст. 7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та повернення сплаченої за товар грошової суми відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця - ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 4 000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 23 жовтня 2024 року.

Головуючий: В.М. Скляренко