УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду міста Києва Ішуніна Л. М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування.

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просить: накласти арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що належить ОСОБА_4 ; заборонити всім акредитованим суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам (суб`єктам) державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000; заборонити звертати стягнення по договору іпотеки № 1474 від 23 вересня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобою Н. В., на предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний об`єкт нерухомого майна: 000.

Заява мотивована тим, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 лютого 2024 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року залишено без змін, стягнуто за договором позики від 28 серпня 2013 року солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 2 617 112,90 грн, 3% річних у розмірі 20 865,20 грн; стягнуто за договором позики від 29 серпня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 2 544 235,70 грн, проценти за договором у розмірі 914 737,48 грн, 3% річних у розмірі 57 997,03 грн.

Однак після пред`явлення до суду позову про стягнення заборгованості за договором позики, через 1,5 місяці після постановлення ухвали Солом`янським районним судом міста Києва від 12 червня 2017 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором дарування від 26 липня 2017 року відчужили (подарували) свою квартиру своєму сину ОСОБА_4 .

Крім того, після відкриття виконавчих проваджень щодо примусового виконання рішення суду від 12 лютого 2024 року ОСОБА_4 передав спірну квартиру в іпотеку ОСОБА_5 по договору іпотеки № 1474 від 23 вересня 2024 року, строк виконання основного зобов`язання 23 жовтня 2024 року, що свідчить про те, що відповідачі прагнуть як можна швидше вивести спірну квартиру з власності відповідача ОСОБА_6 .

Зазначає, що вищевикладене свідчить про недобросовісність поведінки відповідачів з метою уникнення виконання грошового зобов`язання за договором позики, а сума заборгованості за договором позики є значною, тому є достатньою для звернення стягнення на житло боржників.

Враховуючи вищевикладене, у разі задоволення позову в цій справі право власності на спірну квартиру повернеться до боржників, та стане можливим за рахунок звернення стягнення на таку квартиру виконати рішення суду від 12 лютого 2024 року і поновити майнові права стягувача ( ОСОБА_1 ), тому забезпечення позову дозволить унеможливити вибуття квартири з власності ОСОБА_4 , а незастосування заходів забезпечення може призвести до відчуження майна відповідачем, що унеможливить виконання рішення суду та ефективних захист прав позивача.

Сторони в судове засідання не з`явились, оскільки не повідомлялись про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог частини першої статті 153 ЦПК України, що не є перешкодою для розгляду даної заяви.

Суд, вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову до пред`явлення позову приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Мета забезпечення позову - це хоч і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і находяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборона вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України).

При цьому, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, заявником подано позов про визнання недійсним договору дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 вересня 2024 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 26 липня 2017 року.

Зі змісту вказаного договору дарування від 26 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 безоплатно передали у власність (дар) належну їм на праві власності вищевказану квартиру ОСОБА_4 , який цей дар прийняв.

Водночас, у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа - ОСОБА_8 про стягнення коштів за договором позики.

Таким чином, договір дарування був укладений після пред`явлення позивачем позову.

12 лютого 2024 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва у справі № 760/6547/17, яке постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року залишено без змін, стягнуто за договором позики від 28 серпня 2013 року солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 2 617 112,90 грн, 3% річних у розмірі 20 865,20 грн; стягнуто за договором позики від 29 серпня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 2 544 235,70 грн, проценти за договором у розмірі 914 737,48 грн, 3% річних у розмірі 57 997,03 грн.

30 серпня 2024 року на підставі виконавчого листа, виданого на виконання вищевказаного рішення суду, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д. А. відкриті виконавчі провадження.

Разом з тим, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 вересня 2024 року, на спірну квартиру 23 вересня 2024 року зареєстровано іпотеку на підставі договору іпотеки № 1474 від 23 вересня 2024 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , строк виконання основного зобов`язання: 23 жовтня 2024 року, розмір основного зобов`язання: 1 659 569 грн, яке виникло на підставі договору позики від 23 вересня 2024 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Отже, договір позики та договір іпотеки були укладені відповідачем майже одразу після відкриття виконавчих проваджень з примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за договором позики з попередніх власників квартири.

Відповідно до статті 2, частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

Ураховуючи вищевикладене, наведені у заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, а також те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд вважає за необхідне частвоко задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на спірну квратиру, і заборонити суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного майна.

Водночас, що стосується вимоги про заборону звертати стягнення по договору іпотеки № 1474 від 23 вересня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобою Н. В., на предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний об`єкт нерухомого майна: 000, то заявником не додано доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 не виконує зобов`язань за договором позики забезпеченим іпотечним договором, а іпотекодержатель - ОСОБА_5 , має намір відчужити чи звернути стягнення на спірну квартиру.

Крім того, заявлений позивачем спосіб забезпечення позову не є співмірним із заявленими вимогами, оскільки таким чином суд позбавить ОСОБА_5 , яка не є стороною в цій справі, встановленого законом права на звернення стягнення на заставне майно (якщо існують законом передбачені підстави для вчинення таких дій).

До такого висновку суд приходить, виходячи із того, що вимоги, які містяться в заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вчиняти дії є обґрунтованими, законними та співмірними із викладеними позовними вимогами, які заявник заявляє у позовній заяві, та з урахуванням того, що спір виник саме стосовно вказаного майна, поведінки відповідачів та вчинюваних ними дій щодо спірного майна, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, при цьому заходи забезпечення позову застосовуються судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Враховуючи вище викладене, характер спору, що виник, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви.

Керуючись статтями 149-154, 157 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на:

- квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_9 .

Заборонити всім акредитованим суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, всім державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам (суб`єктам) державної реєстрації прав - вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер 000, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 25,3 кв. м.

В іншій частині заяви відмовити.

Зазначити дані заявника (позивача) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначити дані відповідачів:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Направити дану ухвалу всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову (які ідентифіковані судом) для вжиття відповідних заходів.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л. М. Ішуніна