РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Мукачево Справа №303/5127/24

2/303/958/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретаря судового засідання Чухайло К.І.

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про стягнення боргу, інфляційних втрат та 3% річних,

За участю:

позивача ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього заборгованості в сумі 181839,26 гривень (в т.ч. 32000,00 грн основний борг, 149839,26 грн інфляційні втрати та 3% річних), яка виникла за період з 12.04.2012 по 01.06.2024.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність невиконаних грошових зобов`язань відповідача з повернення грошових коштів отриманих 10.04.2012 року за усним договором позики, які мали бути повернуті за його вимогою.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що на підставі листа від 27.11.2023 вимагав у відповідача повернення коштів у позасудовому порядку, проте жодної відповіді не отримав.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 526, 527, 599, 610, 611, 612, 629 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 19 червня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, заяви позивача про виклик та допит свідків задоволено. Викликано для допиту у якості свідків ОСОБА_1 (позивача) та ОСОБА_2 (відповідача, за його згодою). Також зазначеною ухвалою суд постановив відповідачу надати відповіді на запитання, поставлені в позовній заяві у формі заяви свідка та подати її до суду не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання.

Відповідач, у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження по справі строк відповіді на запитання, поставлені в позовній заяві у формі заяви свідка, а також відзиву на позовну заяву не подав, у судове засідання не з`явився та про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задоволити, також суд допитав його у якості свідка по справі.

Допитавши позивача у якості свідка, дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

У матеріалах справи наявна квитанція від 10.04.2012 №109445 UniCredit Bank ПАТ «Укрсоцбанк» про поповнення рахунку на 32 000 гривень (а.с.10).

На підставі постанови старшого слідчого СВ Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області Лазорки Ю.С. від 29.06.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002013 від 09.07.2016 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с. 15-16).

Із письмової вимоги про повернення позики з урахуванням індексації від 27.11.2023 року вбачається, що ОСОБА_1 просив ОСОБА_2 протягом 30 днів з моменту отримання даної письмової вимоги сплатити повну суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за договором від 10.04.2012 року, що станом на 01.11.2023 становить 173168,50 гривень.

Письмову вимогу, а також розрахунок індексації та 3% річних було надіслано на адресу відповідача та отримано ним 30.11.2023 (а.с.19-23).

З огляду на вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами позивача щодо неповернення йому коштів, суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем між сторонами всупереч вимогам статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики у письмовій формі не укладався.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У справі такі документи відсутні.

В свою чергу, надана суду в якості доказу квитанція від 10.04.2012 №109445 UniCredit Bank ПАТ «Укрсоцбанк» не містить даних відносно призначення платежу (підставу сплати) або ж іншої інформації, які б надавали суду об`єктивну можливість встановити, що кошти у сумі 32000,00 грн. були перераховані позивачем саме в якості позики відповідачу на його банківський рахунок.

Крім того, ОСОБА_1 був допитаний у якості свідка та повідомив, що дійсно уклав з відповідачем усний договір позики та перерахував останньому грошові кошти у його присутності. При цьому, призначення платежу у квитанції №109445 від 10.04.2012 року не вказував.

По відношенню до цього слід констатувати, що обставини стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на такі обставини.

В контексті наведеного, суд звертає увагу на те, що показання свідка є недопустимим доказом при вирішенні такої категорії спірних питань, оскільки грошові зобов`язання, які випливають з договору позики не підтверджуються показами свідків, а тому рішення суду не може ґрунтуватися на таких фактичних даних.

Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання (чи невиконня) зобов`язання за договором позики.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики між ним та відповідачем та доказів перерахування коштів відповідачу із зобов`язанням їх повернути, а тому у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення суми боргу слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними, тому в їх задоволенні слід відмовити також.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у постанові від 01.03.2023 по справі №354/1006/19 (провадження № 61-1377св23).

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1818,39 грн. (а.с. 24, 32) підлягають віднесенню на відповідача відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 281, 288, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1818,39 гривень залишити за позивачем.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя В.В. Кость