Справа № 517/790/24
Провадження № 2/517/144/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року с-ще Захарівка

Фрунзівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Меєчка О.М.,

за участю секретаря судового засідання Хасанової С.Т.,

представника позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Захарівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Зазначена позовна заява обґрунтована тим, що 11 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та ТОВ «МІЛОАН» був укладений договір про споживчий кредит № 102631595. Відповідно до умов вказаного договору кредитодавець надав позичальниці кредит в сумі 8000 грн, а позичальниця зобов`язалась повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в строк до 11 серпня 2021 року. Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальниці кошти, в порядку передбаченому умовами кредитного договору. Відповідачкою умови кредитного договору порушені кредитні кошти та проценти за користування коштами не сплачені.

29 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 29/12-2021-45, у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року.

У свою чергу 10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено Договір відступлення права вимоги № 10-03/2023/01, у відповідності до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року.

Отже, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділений правом грошової вимоги до відповідачки.

Загальний розмір заборгованості за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року, яка підлягає стягненню з відповідачки станом на 10 травня 2024 року відповідно до розрахунку заборгованості становить 60000 грн, з яких: 8000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 52000 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.

Разом з тим, оскільки відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, з урахуванням принципів розумності, співмірності і пропорційності просить стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 48867 гривень, а саме: 8000 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 40867 гривень - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.

Ухвалою суду від 11 червня 2024 року відкрито провадження у справі та її розгляд відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін(а.с. 43).

Ухвалою Фрунзівського районного суду від 21 серпня 2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено частково (а.с. 97-98).

14 червня 2024 року від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому вона просила в задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на позивача (а.с. 49-58).

Відзив на позовну заяву мотивований наступним. Так, позивач в своїй заяві вказує про підписання між нею (її електронним підписом) шляхом відтворення одноразового ідентифікатора та ТОВ «МІЛОАН» договору про надання позики № 102631595 від 11 серпня 2021 року. Договір про надання позики, який долучає представник позивача в якості копії до позовної заяви вона не укладала. За змістом ст.ст. 6, 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». На підтвердження даної обставини позивач надає паперову копію вказаного договору позики без її підпису як позичальника.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявний в матеріалах справи договір про надання позики (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа.

Отже, наявна в матеріалах справи паперова копія спірного кредитного договору не може вважатись електронним документом, оскільки не відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення договору між відповідачкою та кредитором.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення їй, підтвердження нею пропозиції щодо укладення договору, зокрема, довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення кредитного договору у формі електронного правочину тощо.

Щодо нарахованих відсотків, вказує, що заявлена позивачем до стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 52000 грн не є співрозмірною сумі кредиту у розмірі 8000 грн, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Тому при ухваленні рішення просить зменшити розмір відсотків, щонайменше до розміру заборгованості за кредитом.

Щодо відсутності доказів отримання новим кредитором прав вимоги, зазначає, що Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року (справа № 301/2368/14-ц) вказав, що вирішуючи питання про перехід до нового кредитора права грошової вимоги слід звернути увагу на наявність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати договором відступлення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором.

Однак, позивачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати позивачем як новим кредитором грошових коштів первісному кредитору за передачу права грошової вимоги.

Щодо відсутності доказів перерахування коштів (тіла кредиту), вказує, що договір є укладеним з моменту передання грошей, надання доказів про перерахування кредитодавцем суми грошової позики (кредиту) на зазначений в договорі рахунок позичальника. На підтвердження обставин перерахування грошових коштів за спірними кредитними договорами та наявності у відповідачки боргу за договором позивач надає тільки розрахунок заборгованості. Разом з тим, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є виключно первинні документи, оформлені відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). В свою чергу належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту можуть бути виписки по рахункам або касовий документ, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.

Щодо платіжного доручення, як доказу перерахування їй коштів вказує, що даний документ не може бути належним підтвердженням здійснення переказу, оскільки повністю перебуває в залежності від сторони позивача. Фактично позивач міг скласти доручення будь-якого змісту, що нівелює значення такого доказу. Також не відомо, кому належить картковий рахунок, на який переказано дані кошти, оскільки доручення не містить ідентифікуючих даних про відповідачку.

Щодо розподілу судових витрат, вказує, що обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний фактичним витратам, необхідним для розгляду даної справи, оскільки всі документи адвоката по цій справі мають шаблонний (типовий) характер, заповнення яких не вимагає ні значних трудовитрат, ні часу, ні інтелектуального навантаження з боку адвоката. Тому відомості про те, що адвокат витратив на складання позову 5 годин не відповідають дійсності та здоровому глузду. Відтак, вартість послуг адвоката у сумі 13000 грн, не є співмірною із необхідним часом, які міг витратив би адвокат на виконання відповідних робіт (надання послуг) у спірних правовідносинах, та є явно завищеною.

27 червня 2024 року від представника позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій вона просила суд позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задовольнити в повному обсязі з огляду на наступне (а.с. 64-67).

Щодо нарахування відсотків у відповіді вказано, що відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом складають 3600 грн, які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Пунктом. 2.3.1.2. Договору передбачено, що Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.

Згідно п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору.

Cторони погодили, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом на весь період фактичного користування, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, позиція відповідача щодо неправомірності нарахування відсотків за договором надання позики є безпідставною та спростованою умовами вказаного договору і не може бути прийнята судом до уваги.

Також, відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

Щодо форми та факту укладення договору вказує, що відповідно до п. 6.1. Договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитодавця та доступний зокрема через сайт Кредитодавця та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Згідно п. 6.2. Договору розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію Кредитодавця про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення Кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Кредитодавцем електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту).

Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт Кредитодавця, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей договір надається позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд Кредитодавця направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником Кредитодавцем. Згідно п. 6.4. Договору укладення Кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Відповідно до п. 6.5. Договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, Кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі 8000 грн. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

Крім цього, положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Отож, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

У судовому засіданні представник позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання, не з`явилась, хоча про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання (а.с. 111). Водночас, надала до суду письмову заяву, в якій вона вказала, що позовні вимоги не визнає з підстав зазначених у відзиві на позов. Просила розглянути справу за її відсутності (а.с. 83).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази щодо обґрунтованості позовних вимог, суд дійшов до наступного висновку.

Так, за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (стаття 11 Закону).

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»).

На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

У ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» вказано, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За змістом ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21).

Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісними кредитором не було б укладено.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Договору про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства. Розміщені в Особистому кабінеті Позичальника проект цього Кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення Кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього Кредитного договору (акцепт) надається Позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (смс) на мобільний телефонний номер Позичальника, а Позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання Кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Після укладення цей Кредитний договір надається Позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті Позичальника.

Згідно із п. 6.4 Договору про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року укладення Товариством Кредитного договору з Позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Товариством ідентичного за змістом Кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.

Відповідно до п. 6.5 Договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 11 серпня 2021 року ОСОБА_3 на сайті tengo.ua створила та заповнила анкету-заяву на кредит № 102631595, в якій зазначила свої особисті дані: прізвище, ім`я, по батькові, ідентифікаційний номер, рік народження, номер мобільного телефону та електронної адреси, паспортні дані, домашню адресу, освіту (а.с.12).

Слід зазначити, що зазначені дані могли бути повідомлені лише особисто позичальником при укладенні кредитного договору та збігаються з даними які містяться у п. 10 Договору (прізвище, ім`я та по батькові позичальника - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реквізити паспорта НОМЕР_2 , номер телефону - НОМЕР_3 та електронну пошту - konnat1309).

Отже, відповідачка - ОСОБА_3 через особистий кабінет на веб-сайті ТОВ «МІЛОАН» подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого ТОВ «МІЛОАН» направило ОСОБА_3 за допомогою засобів зв`язку на вказаний нею у заяві номер телефону НОМЕР_3 одноразовий ідентифікатор J81478, який відповідачка використала для підтвердження підписання договору та шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора, прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції товариства), тобто відповідний договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Тому, аналізуючи в сукупності докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що факт підписання договору про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора ОСОБА_3 є доведеним, натомість відповідачкою будь-яких доказів на спростування останнього, окрім зазначеного у відзиві на позов до суду подано не було.

Отже, судом встановлено, що 11 серпня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_3 та був укладений договір про споживчий кредит № 102631595 (а.с. 6-10).

Даний договір є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 11 серпня 2021 року між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, сплати відсотків та повернення коштів.

Відповідно до умов п. 1.1 розділу 1 Договору Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п. 1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. Договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит.

Відповідно до пунктів 1.2., 1.3., 1.4. розділу 1 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 8000 гривень. Кредит надається строком на 30 днів з 11 серпня 2021 року (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів з користування кредитом (дата платежу): 10 вересня 2021 року.

Згідно із копією меморіального ордеру N від 12 серпня 2021 року, встановлено, що через Філію - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» 12 серпня 2021 року на рахунок № НОМЕР_4 відповідачки ОСОБА_3 було перераховано грошові кошти у сумі 8000 гривень (а.с. 113).

З виписки за поточними рахунками клієнта ОСОБА_3 за період з 11 серпня 2021 року по 26 лютого 2022 року сформованою АТ «Ощадбанк» вбачається, що 12 серпня 2021 року № НОМЕР_4 відповідачки ОСОБА_3 були зараховані грошові кошти у сумі 8000 гривень (а.с. 114).

З виписки за рахунком № НОМЕР_4 клієнта ОСОБА_3 за період з 11 серпня 2021 року по 31 грудня 2021 року вбачається, що 12 серпня 2021 року (дата транзакції 11 серпня 2021 року) відповідачці ОСОБА_3 були зараховані грошові кошти у сумі 8000 гривень (а.с. 125).

Варто наголосити, що період отримання ОСОБА_3 коштів на свій рахунок (дата транзакції 11 серпня 2021 року, дата зарахування 12 серпня 2021 року) та сума грошових коштів (8000 грн), які зазначені у даних доказах повністю співпадають із датою укладення між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_3 договору про споживчий кредит № 102631595 (11 серпня 2021 року) та сумою кредитних коштів зазначених даному договорі (8000 грн).

Отже, суд відхиляє доводи відповідачки щодо відсутності підтвердження перерахування їй коштів (тіла кредиту), оскільки зазначеними вище доказами встановлений факт надання ТОВ «МІЛОАН» відповідачці ОСОБА_3 обумовлені в п. 1.2. розділу 1 Договору грошові кошти у сумі 8000 гривень.

29 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 29-12/2021-45 (а.с. 17-19).

Згідно п. 6.1.4. Договору, право вимоги переходить до Фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру Боржників.

Акт приймання-передачі реєстру боржників за договором було підписано сторонами 29 грудня 2021 року (зв.а.с. 19).

На підтвердження повної оплати за договором факторингу позивачем було надане суду платіжне доручення від 30 грудня 2021 року № (а.с.20).

У відповідності до умов даного договору факторингу ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі до ОСОБА_3 за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року.

Зазначене підтверджується копією реєстру боржників до Договору факторингу № 29-12/2021-45 від 29 грудня 2021 року (додаток № 3) та копією витягу із вказаного реєстру, з яких вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_3 за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року в сумі 37200 грн, з яких: 8000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 29200 грн - заборгованість за процентами (зв. а.с. 20-а.с. 21, а.с. 22).

10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01 (а.с.23-26)

Згідно п.5.2. Договору, право вимоги вважається відступленим (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором в день належного підписання Сторонами Акту приймання - передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді.

Акт прийому-передачі Реєстру Боржників за договором № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги було підписано сторонами 10 березня 2023 року (а.с.26).

Відповідно до умов вказаного договору ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до позичальників, в тому числі до ОСОБА_3 за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року.

Зазначене підтверджується копією реєстру боржників до Договору факторингу № 10-03/2023/01 від 10 березня 2021 року (додаток № 4) та копією витягу із вказаного реєстру, з яких вбачається, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_3 за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року в сумі 60000 грн, з яких: 8000 грн - заборгованість за тілом кредиту; 52000 грн - заборгованість за процентами (зв. а.с. 26 - 27, а.с. 29).

Судом встановлено, що відповідачка своє прізвище « ОСОБА_5 » змінила на « ОСОБА_6 » після укладення нею з ОСОБА_7 шлюбу, зареєстрованого 15 лютого 2024 року у Захарівській селищній раді Роздільнянського району Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 15 лютого 2024 року (а.с. 59).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачкою умови договору не виконуються, кошти, відсотки та комісія за його користування не повертаються.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника.

Відповідно до ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання коштів.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що відповідачка своєчасно не повернула грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договорів, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Отож, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509,526,1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала. Доказів зворотного відповідачкою надано не було.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 16), розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року становить 60000 гривень та складається з:

- заборгованості за тілом кредиту у сумі 8000 гривень;

- заборгованості за процентами на дату відступлення права вимоги у сумі 52000 гривень.

Варто зазначити, що позивач у своїй заяві наголошуючи на принципі розумності, співмірності і пропорційності просить стягнути з відповідачки заборгованість у сумі 48867 гривень, а саме: 8000 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 40867 гривень - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.

Разом з тим, суд не погоджується із зазначеним розрахунком та позицією представника позивача щодо нарахування відсотків після спливу строку договору зазначеною у відповіді на відзив з огляду на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 вказала, що Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Також Велика Палата Верховного Суду зазначала, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Велика Палата ВС у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до умов кредитного договору, строк кредитування становить 30 днів.

Умови договору передбачають можливість його пролонгації.

Пункт 2.3.1.1. розділу 2 Договору передбачає можливість пролонгації договору на пільгових умовах, шляхом внесення комісію за користування кредитом та певну частку від тіла кредиту, а саме: за три дні 3%, сім днів 5%, п`ятнадцять днів 10%.

В такому разі, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою, визначеною п.1.5.2. Договору, тобто, у розмірі 1,5% від фактичного залишку кредиту.

Пункт 2.3.1.2 розділу 2 Договору передбачає можливість його пролонгації за стандартних умовах, відповідно до якого позичальник може збільшити строк кредитування шляхом продовження користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, але загалом такий термін не може перевищувати 60 днів.

Процентна ставка в такому випадку застосовується за умовами, визначеними у п.1.6. Договору, тобто, у розмірі 5%.

Із вказаного вбачається, що загальний розмір строку кредитування з урахуванням первісного строку та строку пролонгацій не може перевищувати 60 днів, та саме в межах цього строку кредитор може нараховувати відсотки за користування кредитом.

Зі змісту п. 2.2.3 Договору вбачається, що проценти за користування кредитом нараховуються за процентною ставкою, визначеною у п. 1.6. Договору (5%), яка є незмінною протягом усього строку кредитування, окрім випадків, коли п.1.5.2 (1,5%) Договору визначена ставка менша за розміром, яка застосовується протягом первинного періоду, визначеного у п.1.3. Договору, тобто, протягом 30-ти днів.

Отож, протягом первинного строку кредитування (перших 30 днів підлягає застосуванню ставка у розмірі 1,5%).

За таких умов, розмір відсотків за користування кредитом за період з 12 серпня 2021 року по 10 вересня 2021 року складатиме 3600 гривень (8000 (залишок кредиту) * 1,5 (відсотки за користування кредиту)/100*30 (строк користування кредитом).

Оскільки, після закінчення строку договору існувала заборгованість, а боржниця не пролонгула її на пільгових умовах, до Договору почали застосовуватися правила пролонгації, передбачені п.2.3.1.2. Договору та застосовуватися процентна ставка передбачена п.1.6. Договору, тобто, 5%.

Проте, така пролонгація не повинна перевищувати 60-ти денний строк кредитування, а тому, кредитор мав право пролонгувати строк дії такого кредитного договору, та відповідно нараховувати проценти у розмірі 5% виключно в межах цього періоду (на наступні 30 днів, оскільки пільговий строк кредитування складав також 30 днів).

За таких умов, розмір відсотків за користування кредитом за період з 11 вересня 2021 року по 10 жовтня 2021 року складатиме 12000 гривень (8000 (залишок кредиту) * 5 (відсотки за користування кредиту)/100*30 (строк користування кредитом).

За таких обставин, розрахунок заборгованості повинен виглядати наступним чином. Загальна сума заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором становить 23600 гривень, яка складається із:

- заборгованості за тілом кредиту - 8000 грн;

- заборгованості за відсотками в період з 12 серпня 2021 року по 10 вересня 2021 року - 3600 грн;

- заборгованості за відсотками в період з 11 серпня 2021 року по 10 жовтня 2021 року - 12000 грн;

- загальний розмір заборгованості за відсотками складає 15600 гривень.

Тому, ураховуючи зазначене вище, суд дійшов до висновку про те, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з останньої грошової суми у розмірі 23600 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, які понесені позивачем при подачі позову до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1462 грн 22 коп. (48,29 %).

Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку.

На підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 02 січня 2023 № 02-01/2023 року, укладеного між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» і Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» (а.с. 33-34), копію прайс-листа АО «Лігал Ассістанс» про види послуг та їх ціну (зв. а.с. 34 - а.с. 35), платіжну інструкцію № від 10 травня 2024 року (зв. а.с. 35), заявку на надання юридичної допомоги № 650 від 26 квітня 2024 року щодо боржниці ОСОБА_3 , в якій надання усної консультації з вивчення документів 2 години - 4000 грн, складання позовної заяви про стягнення боргу 3 години - 9000 грн (а.с. 36) та витяг з Акту № 2 про надання юридичної допомоги від 03 травня 2024 року за вказаними вище послугами на суму 13000 грн (зв. а.с. 76).

Згідно із положеннями ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В свою чергу при встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, суд приймає до уваги доводи відповідачки, про те, що обсяг виконаних робіт адвокатом не співмірний фактичним витратам, необхідним для розгляду даної справи, оскільки всі документи адвоката по цій справі мають шаблонний (типовий) характер, заповнення яких не вимагає значних трудовитрат.

Отже, згідно із ст. 137 ЦПК України, ураховуючи категорію справи, обсяг виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони позивача, її публічним інтересом, співмірність даних витрат, які на думку суду є завищеними, тому суд вважає такими, що підлягають до задоволенню витрати на правничу допомогу у розмірі 6500 грн, які слід стягнути з відповідачки на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 19, 27, 83, 133, 137, 141, 175, 274-275 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором про споживчий кредит № 102631595 від 11 серпня 2021 року в сумі 23600 (двадцять три тисячі шістсот) гривень, яка складається з наступного: 8000 (вісім тисяч) гривень - заборгованість за тілом кредиту; 15600 (п`ятнадцять тисяч шістсот) гривень - заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» судовий збір в розмірі 1462 (одна тисяча чотириста шістдесят дві) гривні 22 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6500 (шість тисяч п`ятсот) гривень.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Фрунзівський районний суд Одеської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23 жовтня 2024 року.

Відомості про сторони у справі:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», , місцезнаходження: вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306, м. Київ, 01133;

відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: