Номер провадження: 22-ц/813/5193/24
Справа № 509/2196/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Волкової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича, представника ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року, постановленого під головуванням судді Бочарова А.І., повний текст рішення складений 04 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, -

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): тамбур «1-1», пл. 1,2 кв.м., кухню «1-2», пл. 18,7 кв.м., коридор «1-3», пл. 21,7 кв.м., прихожу «1-7», пл. 7,7 кв.м., коридор «1-8», пл. 13,0 кв.м., ванну «1-9», пл. 9,6 кв.м., житлову «1-10», пл. 24,6 кв.м., частину гардеробної «1-11», пл. 4,1 кв.м., в мансарді (літ. «А»): сходову «1-14», пл. 5,4 кв.м., частину кімнати відпочинку «1-15», пл. 46,8 кв.м., ганок (літ. «а»), яму вигрібну «№1», каналізацію «№7», частину вимощення «І», площею 25,5 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ., в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортних засобів: напівпричіп SCHMITZ SPR27 державний знак НОМЕР_1 ; напівпричіп SCHMITZ SPR24 державний знак НОМЕР_2 ; напівпричіп SCHMITZ SCS24 державний знак НОМЕР_3 ; напівпричіп 99982 державний знак НОМЕР_4 ; напівпричіп BURG державний знак НОМЕР_5 ; сідловий тягач DAF державний знак НОМЕР_6 ; сідловий тягач VOLVO F12 державний знак НОМЕР_7 ; сідловий тягач VOLVO F12 державний знак НОМЕР_8 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що зазначене майно було придбано сторонами за спільні кошти у період шлюбу, який рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 травня 2015 року було розірвано. З урахуванням викладеного зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати 1/2 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 241 кв.м. та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 241,9 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 241,9 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- стягнути за ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості відчуженого без його згоди та не в інтересах сім`ї майна, а саме половини вартості відчужених транспортних засобів LEXUS LX д/н НОМЕР_9 , LANDCRUISER д/н НОМЕР_10 , RENAULT 340Т1, що становить 526 110 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину на житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): тамбур «1-1», пл. 1,2 кв.м., кухню «1-2», пл. 18,7 кв.м., коридор «1-3», пл. 21,7 кв.м., прихожу «1-7», пл. 7,7 кв.м., коридор «1-8», пл. 13,0 кв.м., ванну «1-9», пл. 9,6 кв.м., житлову «1-10», пл. 24,6 кв.м., частину гардеробної «1-11», пл. 4,1кв.м., в мансарді (літ. «А»): сходову «1-14», пл. 5,4 кв.м., частину кімнати відпочинку «1-15», пл. 46,8 кв.м., ганок (літ. «а»), яму вигрібну «№1», каналізацію «№7», частину вимощення «І», площею 25,5 кв.м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ., в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами.

В задоволенні решти позовних вимог первісного позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Племениченко Г.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення, постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, які викладені у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що житловий будинок, на який просить визнати право власності ОСОБА_2 не введений в експлуатацію та на нього не зареєстровано право власності.

Також суд першої інстанції неправильно визначив строк фактичного припинення шлюбних відносин, не взявши до уваги надані ОСОБА_1 докази.

Апелянт вважає, що суд під час винесення рішення безпідставно застосував строк позовної давності щодо вимог його зустрічного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано застосував наслідки пропуску строку позовної давності.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року апеляційна скарга адвоката Племениченко Г.В., представника ОСОБА_1 залишена без задоволення. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року залишено без змін.

На постанову Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка постановою Верховного Суду від 27 березня 2024 року задоволена частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року та постанова Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ будинку та земельної ділянки залишені без змін. Постанова Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя скасована, справа в цій частині передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання, призначене на 15 жовтня 2024 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 228-231 т. 3).

Від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 223, 224, 232 т. 3).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає не в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів з таким висновком погоджується не в повній мірі, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 застосував строк позовної давності, вважаючи що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується не в повному обсязі, за наступних підстав.

Щодо земельної ділянки за АДРЕСА_4 .

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 30 червня 1992 року по 08 травня 2015 року перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду (а.с. 43 т. 1).

Відповідно до рішення Прилиманської сільської ради VI скликання VI сесії від 05.04.2011 року, ОСОБА_2 отримала дозвіл на розробку проекту землеустрію щодо відведення земельної ділянки за АДРЕСА_4 (а.с. 168 т. 2).

У березні 2014 року ОСОБА_2 , як замовником зроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за АДРЕСА_4 у власність (а.с. 188-199 т. 2).

31.10.2014 року рішенням Прилиманської сільської ради ХХХІІ сесія VI скликання ОСОБА_2 було затверджено проект із землеустрію та передано безкоштовно у власність земельну ділянку площею 0,0767 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за АДРЕСА_4 (а.с. 169 т. 2)

ОСОБА_2 належить земельна ділянка за АДРЕСА_4 площею 0,0767 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, на підставі свідоцтва про право власності від 05.03.2015 року (а.с. 83-84 т. 1, 81 т. 2).

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Колегія суддів звертає увагу, що застосувати позовну давність можливо лише у випадку обґрунтованості позову.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 отримала земельну ділянку за АДРЕСА_4 площею 0,0767 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку на підставі рішення сільської ради про безкоштовну передачу у власність, колегія суддів вважає, що спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 та розподілу не підлягає, а тому приходить висновку про зміну рішення суду в цій частині та відмови у задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за продаж автомобілів та визнання спільною власністю СТО, визнання права власності на 1/4 частину СТО.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 13.05.2004 року розпорядженням Овідіопольської районної державної реєстрації № 279 затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінченої будівництвом станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_3 та належить Приватному підприємцю ОСОБА_2 (а.с. 87-95 т. 1).

02.06.2004 року Приватний підприємець ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на станцію технічного обслуговування, за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 241 кв.м. (а.с. 96 т. 1).

06.12.2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 продала 1/2 частку станції технічного обслуговування, розташованого за АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав (а.с. 81-82 т. 1, 79-80 т. 2).

11.02.2011 року за ОСОБА_2 у ВРЕР № 3 м. Іллічівськ на підставі довідки рахунку КІМ 529376 від 10.02.2011 року зареєстровано автомобіль Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , перереєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку, що підтверджується інформацією наданою регіональним сервісним центром МВС в Одеській області (а.с. 173 т. 2).

Відповідно до висновку від 16.04.2019 року вартість автомобіля Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , складає 463180 грн. (а.с. 83-95 т. 2).

10.07.2013 року на підставі рішення Одеського апеляційного суду № 1570/7047/2011 (перша реєстрація за ОСОБА_2 відбулась 24.11.2008 року) Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , був зареєстрований у ВРЕР № 3 м. Іллічівськ та 19.11.2014 року знятий з обліку для реалізації, що підтверджується інформацією наданою регіональним сервісним центром МВС в Одеській області (а.с. 173 т. 2).

Відповідно до висновку від 16.04.2019 року вартість автомобіля Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , складає 492060 грн. (а.с. 97- 108 т. 2).

18.12.2001 року на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 зареєстрований у ВРЕР № 3 м. Іллічівськ автомобіль Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 , який знятий з реєстрації 07.11.2014 року, що підтверджується інформацією наданою регіональним сервісним центром МВС в Одеській області (а.с. 173-174 т. 2).

Відповідно до висновку від 16.04.2019 року вартість автомобіля Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 , складає 96980 грн. (а.с. 109- 121 т. 2).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що під час перебування сторін у шлюбі, сторонами набуто у власність станція технічного обслуговування, розташованого за АДРЕСА_3 , та після відчуження 1/2 частки залишилась у спільної власності подружжя 1/2 частка, також сторонами під час перебування у шлюбі придбані наступні автомобілі: Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 .

ОСОБА_2 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , продала 16.01.2014 року автомобіль Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , 19.11.2014 року автомобіль Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , 07.11.2014 року автомобіль Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 (а.с. 173 т. 2).

Згідно з висновками про вартість автомобілів Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 , загальна вартість складає 964 930 грн.

При цьому ОСОБА_2 не спростувала вартість зазначених автомобілів, що судом приймається, як фактично погодження з приводу вартості.

За таких підстав колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення компенсації за продаж автомобілів та визнання спільною власністю СТО, визнання права власності на 1/4 частину СТО є обґрунтованими.

Щодо строків позовної давності.

В судовому засіданні в суді першої інстанції 11.08.2020 року представником ОСОБА_2 , адвокатом Савенковим О.С. заявлено про застосування строків позовної давності до зустрічних позовних вимог заявлених ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 205 т. 2).

Колегія суддів, звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

З правового висновку викладеного у постанові ВП ВС від 19.11.2019 року по справі № 911/3680/17, зазначено, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що шлюб між сторонами розірвано 08.05.2015 року (а.с. 43 т. 1).

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна 19.05.2015 року (а.с. 3 т. 1.).

24.06.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням, в якому зазначив, що не погоджується з переліком майна, вказаного у позові ОСОБА_2 (а.с. 26 т. 1).

31.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про забезпечення доказів, в якому зазначив, що в позовній заяві ОСОБА_2 про поділ майна подружжя не зазначено майно, а саме земельна ділянка АДРЕСА_4 , нежитлові приміщення за АДРЕСА_3 , а також транспортні засоби, які зареєстровані за ОСОБА_2 (а.с. 41-42 т. 1).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.08.2015 року, клопотання ОСОБА_1 про витребування інформації з приводу об`єктів нерухомого майна та транспортних засобів, належних ОСОБА_2 задоволено (а.с. 45 т. 1).

14.08.2015 року на виконання ухвали суду від 03.08.2015 року, начальником реєстраційної служби направлено інформації з Державного реєстру речових прав на земельну ділянку за АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_2 (а.с. 47-48 т. 1).

01.09.2015 року, на виконання ухвали суду від 03.08.2015 року, начальником центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, надана інформація з приводу належності ОСОБА_2 транспортних засобів (а.с. 50 т. 1).

16.03.2016 року ОСОБА_1 звертається до суду з клопотанням про долучення доказів, а саме інформаційної довідки з приводу належності ОСОБА_2 станції технічного обслуговування (а.с. 81-82 т. 1).

09.07.2019 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя (а.с. 71 т. 2).

Суд апеляційної інстанції приходить висновку, що про порушення свого права стосовно автомобілів ОСОБА_1 дізнався після надходження до суду інформації витребуваної за його клопотанням від центру надання послуг 01.09.2015 року, а з приводу станції технічного обслуговування ОСОБА_1 дізнався 16.03.2016 року, надавши сам інформаційні довідки до суду.

Звертаючись з зустрічним позовом 09.07.2019 року, ОСОБА_1 пропустив трирічний строк на звернення до суду.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення компенсації за продаж автомобілів та визнання спільною власністю СТО, визнання права власності на 1/4 частину СТО є обґрунтованими, однак заявлені з порушенням трирічного строку позовної давності, колегія суддів погоджується в цій частині з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за пропуском строків позовної давності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам законодавства та підлягає у зміні мотивувальній частині.

Таким чином, з врахуванням вище наведених обставин справи, апеляційний суд вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивування та в іншій частині рішення залишити без змін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (24 жовтня 2024 року).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Племениченка Геннадія Вячеславовича, представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення в частині зустрічних позовних вимог залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 жовтня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова