Провадження №22ц/812/1767/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №486/695/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана її представником ОСОБА_2 , на рішення, яке постановив Ленінський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 25 вересня 2024 року, повний текст складено того ж дня, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2010 року, мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 06 липня 2020 року між ним та відповідачкою укладено договір про спільне утримання та виховання дитини (далі Договір), відповідно до умов якого сторони визначили розмір аліментів на утримання дитини, які повинна сплачувати відповідачка, у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. щомісячно. На підставі рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно з Договором та рішенням суду дитина проживає разом з позивачем. З часу підписання Договору розмір витрат на утримання дитини значно зріс, сума у розмірі 500 грн. не забезпечує покриття навіть базових потреб дитини. Окрім того існують додаткові витрати на дитину, оскільки дитина має інвалідність та потребує значних коштів на медичне обслуговування, фізичне, психологічне та емоційне оздоровлення.

Посилаючись на викладене, позивач просив змінити спосіб стягнення аліментів, визначених Договором, на стягнення їх у вигляді 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

У відзиві на позовну заяву відповідачка стверджує, що під час укладення Договору від 06 липня 2020 року з позивачем про сплату нею саме аліментів на утримання дитини не йшлося, це підтверджується змістом самого договору. Сторони погодили виключно спільне утримання дитини, а тому позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Постановлено змінити спосіб стягнення аліментів, визначений договором про спільне утримання та виховання дитини від 06 липня 2020 року, та стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що обов`язок утримувати дітей покладений на обох батьків. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

При цьому дитина сторін повинна бути захищеною та отримувати належне утримання від батька, що гарантовано нормами національного і міжнародного законодавства.

Крім того, суд звернув увагу на те, що частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Вказана стаття не містить будь-яких умов, за яких одержувачу аліментів може бути відмовлено судом у зміні способу стягненні аліментів. Вказане узгоджується із висновком Верховного С, викладеним у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, згідно із яким спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Тобто, позивач наділений абсолютним правом на зміну способу стягнення аліментів.

Отже суд дійшов висновку, що з відповідачки слід стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів її доходу щомісячно, що дасть можливість забезпечити достатні та належні умови для проживання дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Бакай Л.А. вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом невірно встановлено обставини, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано, що за своїм змістом укладений сторонами Договір є виключно таким, яким врегульовано спільне утримання та виховання дитини, що в повній мірі відповідає його назві. Так, під час укладення Договору домовленостей про сплату саме аліментів на утримання дитини не йшлося, це підтверджується і змістом самого Договору, сторони погодили виключно спільне утримання дитини. Домовленість батьків про спільне утримання дитини є відмінною від обов`язку сплачувати аліменти. Оскільки за своєю правовою природою «аліменти» це примус до обов`язку утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього, який виникає за згодою, або в судовому порядку. На момент укладення Договору прожитковий мінімум для дитини відповідного віку (з 6 до 18 років) становив 2318, 50% від якого, відповідно, складало 1159,00грн., що значно менше розміру, обумовленого сторонами в Договорі -500,00грн. Проте укладений сторонами Договір, який на думку позивача є договором про сплату аліментів, не міг суперечити вимогам частини 2 статті 182 СК України щодо мінімального розміру аліментів. Отже, під час укладення договору сторони не домовлялись про розмір аліментів, тому підстави застосування судом норм статті192 СК України були відсутні. Окремо відповідачка зазначає, що за змістом укладеного Договору сторони домовились про повне розподілення абсолютно всіх трат на дитину, а саме: організація культурного відпочинку і дозвілля; медичне обслуговування; витрати на освіту (платне навчання, витрати в навчальних закладах, позашкільні заняття, гуртки, додаткові заняття, літні табори, поїздки зі шкільним колективом та інше); великі покупки, тому ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції по суті змінив умови Договору від 06 липня 2024 року про спільне утримання та виховання дитини, але такі позовні вимоги не заявлялись. Також заявник звертає вагу, що позивачем не доводилась зміна його матеріального або сімейного стану, як того вимагає стаття 192 СК України Позивач, починаючи з повномасштабного вторгнення по теперішній час винаймає житло у Львівській області, що саме по собі говорить про його достатній рівень життя та матеріальний стан. Крім того, судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не з`ясовано та не враховано обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, зокрема те, що на даний час між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини та те, що протягом 2024 року відповідач вдався до сутяжництва рішеннями Ленінського районного суду м. Миколаєва, які набрали законної сили по справам № 489/3425/24, №489/5232/24, у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено. Наразі на розгляді в Ленінському районному суді знаходиться черговий позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 (справа №489/7395/24) про стягнення неустойки за прострочку сплати аліментів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, та вважає, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не ґрунтується на нормах матеріального права, порушує права дитини, містить факти лжесвідчення, а вимоги, викладені в ній, не відповідають чинному законодавству.

Відзив мотивовано тим, що твердження представника відповідача, що домовленість батьків про утримання не є обов`язком самого утримання, і що аліменти - це примус до виконання обов`язку, є хибним. Посилання представника відповідачки на невідповідність договору вимогам частини 2 статті 182 СК України також безпідставні, оскільки Договір передбачає утримання дитини як в грошовій і (або) натуральній формі, що мало би бути достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і перевищило в багато разів мінімальний гарантований розмір аліментів. Жодне з тверджень, які були викладені в апеляційній скарзі, не були підтверджені доказами. Інформація про те, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання дитини, не відповідає дійсності. За інформацією відділу служби у справах дітей Личаківського району м. Львова 11 жовтня 2024 року заява не була прийнята до розгляду і повернута відповідачці, а інформація представника відповідача, що обидва рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва набрали законної сили, не відповідає дійсності. Законну силу набрало рішення по справі №489/3425/24, яке відповідачка виконала, сплативши свою заборгованість по аліментах на дитину за 39 місяців. По другій справі подана апеляційна скарга. Щодо «сутяжництва», в якому його неправомірно звинувачує відповідач, вказує, що сутяжництво має певні класичні ознаки, а саме: повторюванність дій особи в різних інституціях, цілеспрямованість з метою завдати шкоди своєму процесуальному опоненту та відсутність розумних підстав. Крім того, сутяжництво завжди пов`язується із незаконною метою подачі позову, зокрема бажанням потурбувати свого опонента, досадити та надокучити йому, умисним його переслідуванням тощо. Але саме відповідачка безпідставно подає заяви в різні інстанції заради створення штучних, неіснуючих конфліктів, не розуміючи, що кінцевим постраждалим від її дій є дитина, яка змушена приймати участь у бесідах з поліцією, представниками відділу служби у справах дітей.

З урахуванням частини 2 статті 369 ЦПК України справу призначено до розгляду без повідомлення учасників.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, оцінивши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Як убачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_1 з 05 жовтня 2010 року перебували у шлюбі, в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 (а.с. 8).

06 липня 2020 року сторони уклали договір про спільне утримання та виховання дитини, відповідно до умов якого їх син проживає разом із батьком, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Валієвою В.В. (а.с. 9-11).

Відповідно до підпункту 2.3.2 Договору мати зобов`язана сплачувати свій внесок у забезпечення (утримання) дитини, перераховуючи суму у розмірі 500,00 грн. (щомісячний платіж), що передбачає 50% витрат на щомісячне утримання, харчування, догляд за дитиною, і не враховує великі покупки (одяг, взуття та інше), витрати на лікування та освіту. Щомісячний платіж матір`ю може змінюватися в сторону збільшення відповідно до віку дитини.

ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю (а.с. 15-16, 17-18).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 квітня 2021 року шлюб сторін розірваний (а.с. 12-14).

Посилаючись на те, що з часу підписання Договору розмір витрат на утримання дитини значно зріс, сума у розмірі 500 грн. не забезпечує покриття навіть базових потреб дитини, а також на стан здоров`я дитини, необхідність витрачати значні кошти на медичне обслуговування, фізичне, психологічне та емоційне оздоровлення, позивач просив суд змінити спосіб стягнення аліментів на частку від усіх видів доходу відповідачки, а саме просив стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини доходу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

За змістом статті 18 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 тієї ж Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 СК України).

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (частина 2 статті 181 СК України).

Якщо така домовленість відсутня, аліменти визначаються судом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно із частиною 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частиною 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

При цьому для збільшення або зменшення розміру аліментів достатньо однієї з вказаних обставин, наприклад, зміни сімейного стану або майнового стану або стану здоров`я стягувача або платника аліментів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

У пункті 17 тієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Так, відповідно до частин 2, 3 статті 181 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений як рішенням суду, так і домовленістю батьків дитини, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, погіршення свого становища, настання інших обставин, які впливають на визначення розміру аліментів на дитину, той з батьків, з ким проживає дитина, може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів або просити про зміну способу їх стягнення. Значне погіршення матеріального становища іншого з батьків може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду або домовленістю батьків, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, від 22 серпня 2022 року у справі № 712/6313/21, провадження № 61-3728 св 22, та інших.

Відповідно до частини 9 статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Оскільки можливість зміни способу стягнення аліментів, визначених батьками дитини у договорі, прямо не передбачена положеннями СК України, натомість подібні за змістом правовідносини (зміна способу стягнення аліментів, визначених рішенням суду) врегульовані абзацом 2 частиною 3 статті 181 СК України, колегія суддів вважає за можливе застосувати саме ці положення закону до спору, який вирішується судом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

В силу положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України).

Виходячи з характеру спірних правовідносин, заявлених позовних вимог, змісту норм права, що їх регулюють, у даній справі позивач мав довести, а суд перевірити та встановити, зокрема, обставини щодо зміни матеріального становища свого, дитини та/або відповідачки.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач фактично заявив вимогу про зміну (збільшення) розміру раніше визначених договором сторін аліментів шляхом зміни способу їх стягнення з твердої грошової суми на частку від доходу відповідачки, належно обґрунтувавши доказами свої вимоги (медичні документи про стан здоров`я дитини, зміст Договору), в тому числі й підстави та умови, необхідні як для зміни способу стягнення аліментів, так і для збільшення їх розміру.

З урахуванням стану здоров`я сина сторін, який є малолітнім та є дитиною з інвалідністю, у зв`язку із чим постійно потребує реабілітації та лікування, що підтверджується медичним висновком № 261/101, витягом з медичної картки стаціонарного хворого № 7791 (а.с. 17-22), відсутності доказів наявності на утриманні відповідачки інших осіб, суд першої інстанції вважав за можливе змінити спосіб і розмір аліментів, які підлягають стягненню на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , з 500 грн. на 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) відповідачки щомісяця.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для скасування рішення суду, який повно та всебічно встановив обставини справи, надав відповідну правову оцінку спірним правовідносинам на підставі наявних у справі та оцінених доказах та обґрунтовано зробив висновок про можливість зміни способу аліментів та стягнення з відповідачки аліментів в розмірі 1/4 частки заробітку, оскільки визначений сторонами у Договорі розмір аліментів у 500 грн. на місяць станом на день звернення до суду вочевидь є замалим, недостатнім для того, щоб суттєво компенсувати навіть базові потреби дитини з урахуванням, зокрема, її стану здоров`я. Крім того відповідачкою не надано доказів, які б доводили, що визначений судом розмір аліментів призведе до порушення її законних прав або прав та інтересів членів її сім`ї та буде становити надмірний тягар. До того ж таке вирішення спору відповідає найкращім інтересам дитини, яким при вирішенні таких спорів надається перевага судом.

Доводи апеляційної скарги не приймаються, оскільки правильності таких висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, колегія суддів відхиляє аргумент апелянтки про те, що у Договорі вона та позивач не домовлялись про аліменти, оскільки передбачили сплату матір`ю дитини лише частки витрат у спільному утриманні як такий, що суперечить умовам Договору.

За загальним визначенням алімeнти (лат. alimentum харчі, продовольство) обов`язок утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього.

Тобто, аліменти це і є утримання, зокрема, грошове, а тому передбачений сторонами у підпункті 2.3.2 Договору обов`язок ОСОБА_1 сплачувати свій внесок у забезпечення (утримання) дитини у розмірі 500,00 грн. щомісячно цілком відповідає визначенню аліментів відповідно до статті 181 СК України.

Щодо посилань відповідачки на те, що у пункті 1.5 Договору сторони передбачили також крім участі в утриманні сина спільну рівну участь батьків у витратах на дитину на інші потреби організацію відповідну та дозвілля, медичне обслуговування, освіту (гуртки, додаткові заняття тощо), великі покупки, то такі витрати відповідають «додатковим витратам» на дитину, порядок сплати яких та вирішення спорів щодо участі батьків у цих витратах передбачені статтею 185 СК України, тоді як у справі, яка переглядається, додаткові витрати на сина сторін предметом позову, а отже і судового розгляду не були.

Щодо посилання відповідачки на те, що позивач не довів факту зміни його матеріального або сімейного стану, то відповідно до положень статті 192 СК України це не є єдиною підставою для зміни розміру стягнутих аліментів, а твердження про достатній рівень життя останнього не є підставою для увільнення матері дитини від участі в утриманні сина.

Стосовно можливості застосування до спірних правовідносин норми частини 3 статті 181 СК України про зміну способу аліментів колегія суддів зробила висновок у мотивувальній частині цієї постанови.

Не мають правового значення для вирішення спору щодо розміру та способу сплати відповідачкою аліментів на утримання синуана користь позивача наявність між сторонами у справі інших спорів відносно участі матері у вихованні сина, спілкування з ним та визначення місця проживання дитини, а тому ненадання судом першої інстанції в рішення оцінки таким обставинам не призвела до неправильного вирішення цієї справи.

Тому в силу статті 375 ЦПК України рішення суду, яке ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

На підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору в усіх судових інстанціях

Оскільки позовні вимоги задоволені судом першої інстанції і таке рішення залишено без змін, судові витрати у цій справі покладаються на відповідачку, тому немає підстав для їх перерозподілу апеляційним судом.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником Бакай Лілією Анатоліївною, залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.В. Крамаренко

Л.М. Царюк

______________________________________________________

Повний текст постанови складений 10 грудня 2024 року