КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Коробенка С.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 50000 доларів США основного боргу та 20 % за користування коштами за період з 22 грудня 2020 року по 21 вересня 2022 року.

Позов мотивував тим, що 22 грудня 2020 року уклав з відповідачем усний договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 , отримавши кошти в розмірі 50000 доларів США, зобов`язався повернути отримані в позику кошти в термін до 22 грудня 2021 року, крім того, зобов`язався сплатити позивачеві 20 % річних у разі несвоєчасного повернення позики, про що склав відповідну розписку. ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав та у встановлений строк 22 грудня 2021 року грошові кошти позивачеві не повернув, на неодноразові вимоги позивача виконати свої зобов`язання та повернути борг не відреагував.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг в загальному розмірі 60000 доларів США, в решті позову відмовлено.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року в частині стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 60000 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 22 грудня 2020 року в загальному розмірі 41726,02 доларів США, в іншій частині рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що не був належним чином повідомлений про розгляд судової справи, не отримував копії позовної заяви з додатками, судових повісток. Матеріали справи не містять доказів, а саме чеку чи квитанції АТ «Укрпошта», який би підтверджував направлення документів із суду відповідачем та їх отримання. В матеріалах справи наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, проте апелянту невідомий їх вміст, оскільки він їх не отримував. Свого прізвища на рекомендованих повідомленнях ОСОБА_1 не зазначав. Також він не міг отримати такі поштові відправлення, оскільки вже три роки не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується письмовими поясненнями власника цієї квартири. До того ж, в період з 23 травня 2023 року по 24 травня 2023 року він перебував за кордоном, а тому не міг повернутися до м. Києва 25 травня 2023 року та отримати поштове відправлення. Крім того, поштові відправлення оформлені всупереч п. 91 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05 березня 2009 року № 270, оскільки не містять підпису апелянта. Натомість, дата та прізвище, проставлені в графі «розписка в одержанні», не належать відповідачу та ним не проставлялись, йому невідомо, коли, ким і за яких обставин було проставлено відповідні відмітки.

Пояснював, що 09 червня 2023 року передав позивачеві 10000 доларів США, що підтверджується звукозаписом розмови між позивачем та апелянтом. Такий звукозапис ним здійснено на свій смартфон в момент повернення коштів позивачу. З цього звукозапису вбачається, що сторони зустрілися задля повернення ОСОБА_1 позивачу 10000 доларів США за договором (розпискою) від 22 грудня 2020 року. На звукозаписі чутно, як ОСОБА_1 перераховує купюри за безпосередньої участі позивача. В свою чергу, позивач спостерігає за процесом та коментує його. За результатами перерахунку готівки вийшло 10000 доларів США, які апелянт передав позивачеві. Разом з передачею суду звукозапису відповідач в заяві про перегляд заочного рішення зазначив, що оригінал запису не може бути наданий, так як першоджерелом фіксації звукозапису часткового повернення боргу є належний йому смартфон, втім, на вимогу суду може дати його для ознайомлення в судовому засіданні.

Звертав увагу, що і позивач в судовому засіданні під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення визнав той факт, що ОСОБА_1 частково погасив борг, а саме повернув позивачу 10000 доларів США, що підтверджується звукозаписом судового засідання. Водночас, апелянт підтримує раніше зазначену в заяві про перегляд заочного рішення позицію щодо призначення, у разі необхідності, судово-фоноскопічної експертизи з відібранням зразків усного мовлення позивача та відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення керувався виключно поясненнями позивача, внаслідок чого ухвалив протиправне рішення про необхідність повернення апелянтом позивачу основної суми боргу в розмірі 50000 доларів США.

Натомість, вважав, що інформація, яка міститься у звукозаписі, зробленому на смартфон ОСОБА_1 , а також факт визнання позивачем в судовому засіданні часткового повернення апелянтом боргу підтверджують, що фактичний розмір заборгованості апелянта перед позивачем на момент ухвалення судом заочного рішення складає 40000 доларів США, а не 50000 доларів США.

Вказував, що суд неправильно застосував норми ЦК України щодо обрахунку процентів річних від простроченої суми заборгованості, оскільки згідно з умовами договору, погодженими сторонами, апелянт, у разі прострочення суми позики, зобов`язався сплатити позивачу 20 % річних. Звертаючись до суду, позивач окрім основної суми боргу зазначив також і розрахунок розміру 20 % від 50000 доларів США, які підлягають стягненню з відповідача за прострочення зобов`язання. При цьому періодом такого розрахунку позивач вказав з 22 грудня 2020 року по 21 вересня 2022 року. Суд в заочному рішенні розрахував розмір 20 % річних за період з 22 грудня 2020 року по 22 грудня 2021 року. Зазначені обрахунки позивача та суду є невірними, оскільки виходячи з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, вирішуючи питання про стягнення 20 % річних, суд першої інстанції застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання. В силу положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, 20 % річних підлягали обрахуванню з моменту прострочення повернення боргу, тобто починаючи з дня, наступного за днем, який був встановлений для повернення суми позики, тобто починаючи з 23 грудня 2021 року. Висновки суду про стягнення 20 % річних з дати укладення договору 22 грудня 2020 року є помилковими.

Вважав, що суд першої інстанції в результаті неправильного застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, по суті застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 1048 ЦК України, а саме нарахував відсотки за користування позикою в розмірі 20 % річних за весь час користування позикою, що у свою чергу не відповідає суті договірних відносин, що виникли з договору позики, оформленої розпискою від 22 грудня 2020 року та свідчить про неправильне застосування норм матеріального права.

Звертав увагу, що умови позики, оформленої розпискою від 22 грудня 2020 року, не передбачали нарахування відсотків за користування позикою, а тому така позика є безвідсотковою.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України до апелянта може бути застосована відповідальність за прострочення повернення позики позивачу у вигляді 20 % річних, із періодом нарахування, починаючи з 23 грудня 2021 року. При цьому з підстав, передбачених п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, апелянт звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК України, за неналежне виконання договору, починаючи з 24 лютого 2022 року. Оскільки станом на 23 грудня 2021 року фактичний розмір заборгованості апелянта складав 50000 доларів США, розрахунок 20 % річних здійснюється за період з 23 грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року та становить 1726,02 доларів США.

Також в апеляційній скарзі викладено заперечення на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2024 року щодо відмови в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, оскільки, на думку відповідача, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив апелянту в задоволенні його заяви. Суд в мотивувальній частині ухвали залишив поза увагою та не надав оцінки тому факту, що ні позовної заяви з додатками, ні ухвали про відкриття провадження в справі апелянту так і не було надіслано. Суд без достатніх обґрунтувань зробив протилежні висновки. Враховуючи, що в судовому засіданні під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення позивач, по суті, визнав факт повернення апелянтом частини боргу в сумі 10000 доларів США, суд першої інстанції проігнорував цей факт, не давши належної оцінки таким поясненням позивача, що, в свою чергу, вказує на неповне з`ясування фактичних обставин, що мають значення для вирішення спору, та надання судом переваги доказам позивача, наданим на підтвердження своїх позовних вимог, над доказами, наданими апелянтом щодо часткового заперечення проти пред`явлених до нього позовних вимог, що свідчить про порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі.

Зауважував, що ним не здійснювалось іншого (нового) тлумачення договору позики під час обрахунку 20 % річних за прострочення повернення суми грошового зобов`язання. При здійсненні такого обрахунку апелянт керувався чинними нормами ЦК України. Якби суд першої інстанції дав належну оцінку розписці, та застосував би відповідно норми матеріального права, які регулюють питання виникнення додаткових зобов`язань зі сплати 20 % річних згідно умов цієї розписки, як відповідальність за прострочення виконання боргових зобов`язань, то даний спір було би вирішено по-іншому, а тому доводи, на які посилався апелянт у заяві про перегляд заочного рішення, мали істотне значення для правильного вирішення справи, а тому мали бути враховані судом.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 23 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений під розписку, представником відповідача - адвокатом Санніковим С.Г. направлено клопотання про відкладення судового засідання, мотивоване тим, що ОСОБА_1 не зможе з`явитися в судове засідання через хворобу, а адвокат Санніков С.Г. прийматиме участь в судовому засіданні у Вищому антикорупційному суді України, яке призначене на 23 жовтня 2024 року о 16:00, на яке він не зможе як запізнитись, так і не з`явитись, або відкласти через спеціальний режим повідомлення про судові засідання.

До клопотання додано копію повістки Вищого антикорупційного суду України у справі № 991/7319/21, якою Санніков С.Г. викликається в судове засідання як захисник, а також копію інформаційної довідки з електронної системи охорони здоров`я щодо встановлення періоду непрацездатності ОСОБА_1 з 21 по 24 жовтня 2024 року.

Вирішуючи вказане клопотання, заслухавши думку сторони позивача щодо його задоволення, проти чого представник позивача заперечував, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З офіційного веб-сайту судової влади України https://hcac.court.gov.ua/hcac/gromadyanam/hcac/ апеляційним судом встановлено, що на 23 жовтня 2024 року у Вищому антикорупційному суді України не призначався розгляд справи № 991/7319/21, про необхідність участі в якій повідомляв адвокат Санніков С.Г., долучаючи копію судової повістки про виклик у судове засідання в кримінальному провадженні, що свідчить про необґрунтованість клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи відповідача щодо підстав скасування судового рішення, відтак відсутність сторони відповідача під час розгляду його апеляційної скарги судом жодним чином не порушує його процесуальні права.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки відповідач, який сам подав апеляційну скаргу, належним чином обізнаний про рух справи та повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, його неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк апеляційний суд прийшов до висновку про необґрунтованість клопотання про відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи у відсутності сторони відповідача, визнаючи зазначені підстави для відкладення розгляду справи неповажними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно із ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Подаючи до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 зазначав, що рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які містяться в матеріалах справи, не підтверджують отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження, позовної заяви разом з додатками та судової повістки, він не отримував ці поштові відправленні та не підписував рекомендовані повідомлення про їх вручення. Крім того, він об`єктивно не міг отримати зазначені поштові відправлення, оскільки тривалий час не проживає за місцем реєстрації у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується письмовими поясненнями власника цієї квартири ОСОБА_5 , до того ж у період з 23 травня по 24 травня 2023 року ОСОБА_1 перебував за кордоном, а тому фізично не міг встигнути повернутись до м. Києва 25 травня 2023 року та отримати поштове відправлення № 377, на підтвердження чого надав копію закордонного паспорта.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції критично оцінив пояснення відповідача, що він не був повідомлений про розгляд справи належним чином, зазначивши, що ОСОБА_1 неодноразово повідомлявся про розгляду справи шляхом направлення судових повісток за місцем його реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , при цьому як повістка про виклик в підготовче засідання, так і про виклик на розгляд справи по суті були ним отримані, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, враховуючи наступне.

Згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА від 29 вересня 2022 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 21).

Адреса ОСОБА_1 , зазначена в позовній заяві, відповідає адресі його реєстрації (а. с. 1).

Листом від 03 квітня 2023 року на зазначену адресу ОСОБА_1 судом першої інстанції направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі разом із копією позовної заяви з додатками (а. с. 102). На а. с. 105 наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого направлені судом документи вручено адресату 11 квітня 2023 року, на рекомендованому повідомленні зазначено прізвище « ОСОБА_1 » та зроблено відмітку в графі «особисто». На рекомендованому повідомленні зазначено унікальний номер справи, якої вона стосується - 760/13146/22, а також дату і час розгляду справи, 25 квітня 2023 року, 10:00.

Судовою повісткою-повідомленням від 10 травня 2023 року ОСОБА_1 викликано судом першої інстанції за адресою АДРЕСА_1 в судове засідання по справі № 760/13146/22 (а. с. 110). На а. с. 116 наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого направлені судом документи вручено адресату 25 травня 2023 року, на рекомендованому повідомленні зазначено прізвище « ОСОБА_1 » та зроблено відмітку в графі «особисто». На рекомендованому повідомленні зазначено унікальний номер справи, якої вона стосується - 760/13146/22, а також дату і час розгляду справи, 05 вересня 2023 року, 14:30.

Згідно п. 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (в редакції, чинній на момент вручення зазначених судових повісток), на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище.

Відтак, рекомендовані повідомлення всупереч пункту 106 Правил № 270 не містять підпису ОСОБА_1 , при цьому він заперечує факт отримання поштових відправлень та додатково аргументує це неможливістю отримання поштової кореспонденції з суду в зв`язку з фактичним непроживанням за адресою реєстрації та перебуванням за межами України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначені в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом та бути почутим.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Враховуючи вищевикладене, аргументи відповідача є слушними, в зв`язку з чим суд першої інстанції, для усунення сумнівів щодо реалізації права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, мав скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду, в якому надати належної оцінки запереченням відповідача проти позову та наданим ним доказам, проте судом першої інстанції цього зроблено не було.

Відтак, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, апеляційним судом встановлено обставини, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції в зв`язку із порушенням норм процесуального права, рішення суду не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Також з наведених вище підстав як похідна від заочного рішення є необґрунтованою ухвала суду першої інстанції від 19 квітня 2024 року, якою було залишено без задоволення заяву відповідача про перегляд заочного рішення.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, апеляційний суд виходить із наступного.

Судом встановлено, що 22 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_1 склав розписку, підписану ОСОБА_1 та двома свідками, згідно якої отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50000 доларів США і зобов`язується повернути їх в строк до 22 грудня 2021 року. У випадку неповернення повернути вищезазначену суму з процентами 20 % річних (а. с. 10).

На а. с. 15 знаходиться копія заяви-вимоги ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 від 09 вересня 2022 року, у якій він вимагав в термін до 19 вересня поточного року повернути йому особисто отримані ним кошти в сумі 50000 доларів США.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі, що переглядається, 22 грудня 2020 року сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позику суму в розмірі 50000 доларів США, яку зобов`язався повернути до 22 грудня 2021 року, і оскільки заборгованість в розмірі 50000 доларів США залишається непогашеною, вказана сума підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку.

Апеляційний суд враховує, що обставини укладення договору позики та передачі на його виконання грошових коштів в розмірі 50000 доларів США відповідачем ОСОБА_1 не заперечуються.

Частково заперечуючи проти вимог ОСОБА_3 та посилаючись на часткове повернення боргу в червні 2023 року, відповідачем ОСОБА_1 разом із заявою про перегляд заочного рішення було надано до суду першої інстанції аудіозапис, на якому двоє осіб чоловічої статі, звертаючись один до іншого на імена « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_1 », домовляються щодо повернення заборгованості, в ході спілкування між ними, виходячи зі змісту реплік, здійснено передачу грошових коштів в розмірі 10000 доларів США, яка була перерахована вголос особою на ім`я « ОСОБА_1 » (а. с. 154).

Разом із тим, з наданого аудіозапису неможливо не тільки встановити, що спілкування відбувається між позивачем та відповідачем, а й що таке спілкування стосується саме договору позики від 22 грудня 2020 року, відтак, наданий ОСОБА_1 доказ не містить інформації щодо предмету доказування і не може вважатися належним.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в судовому засіданні в ході розгляду судом першої інстанції заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення позивач визнав, що отримував від відповідача 10000 доларів США, проте ці кошти не стосувалися даної розписки, а були предметом інших ділових домовленостей з ОСОБА_1 , про що також зазначено в ухвалі суду першої інстанції від 19 квітня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. Така ж позиція була підтримана стороною позивача під час розгляду апеляційної скарги.

Також апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, а тому аудіозапис, на який посилається відповідач, не є належним доказом виконання зобов`язання.

Апеляційний суд приймає до уваги, що розписка від 22 грудня 2020 року не містить відміток про часткове повернення заборгованості, про яке стверджує відповідач.

Враховуючи вищевикладене, доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини, що мають значення для справи, та не враховано часткове повернення заборгованості в розмірі 10000 доларів США в червні 2023 року за договором позики від 22 грудня 2022 року, не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, та відхиляються апеляційним судом.

Відтак, оскільки відповідачем не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження часткового виконання зобов`язання за договором позики, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення на його користь із відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 50000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні правочину, не допускається і внесення змін у його зміст (постанова Верховного Суду від 21 січня 2020 року, справа № 326/1573/18, провадження № 61-14793св19).

Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зі змісту розписки, складеної відповідачем ОСОБА_1 22 грудня 2020 року, можна дійти висновку, що при укладенні договору позики сторони домовились про сплату процентів за договором позики в розмірі 20 % річних у випадку прострочення грошового зобов`язання позичальником. Умовами договору не передбачено кінцевого строку стягнення процентів за користування позикою у випадку її несвоєчасного повернення.

Таким чином, в даному випадку сторонами передбачено, що у випадку прострочення повернення суми позики стягнення процентів річних від простроченої суми за весь час фактичного користування позикою, встановивши при цьому розмір процентів у 20 % річних від суми позики. Позивач просив стягнути такі відсотки з 22 грудня 2020 року по 21 вересня 2022 року в розмірі 17500 доларів США, надавши суду відповідний розрахунок разом із позовною заявою.

Апеляційний суд не може погодитися з необґрунтованими доводами апеляційної скарги, що відсотки за користування позикою є санкцією за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦК України, та що нарахування процентів річних відповідно обмежене датою 24 лютого 2022 року відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, з огляду на відсутність в розписці від 22 грудня 2020 року вказівок на таку правову природу 20 % річних, як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, або як неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем не було повернуто суму позики в передбачений строк 23 грудня 2021 року, з нього на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість за договором позики в розмірі 50000 доларів США основного боргу та 20 % за користування коштами за період з 22 грудня 2020 року по 21 вересня 2022 року в розмірі 17500 доларів США.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для його скасування, з прийняттям нової постанови про задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 50000 доларів США основного боргу та 17500 доларів США 20 % річних за період з 22 грудня 2020 року по 21 вересня 2022 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги задоволені в повному обсязі, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 10, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволення позовних вимог в розмірі 12405 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 50000 доларів США основного боргу та 17500 доларів США 20 % річних за період з 22 грудня 2020 року до 21 вересня 2022 року.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 12405 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.