Справа № 204/6803/24
Провадження № 2/0203/1653/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Казака С.Ю.

при секретарі Потаповій В.С.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 06.08.2016 року між ним та відповідачкою було укладено договір позики, згідно якого остання зобов`язалась повернути в строк до 06.08.2021 року борг в сумі 2000 доларів США, за курсом НБУ, що буде діяти на день повернення позики, що на день подання позову становить 81027 грн. 60 коп. Посилаючись на те, що свої зобов`язання відповідачка не виконала та у встановлений в договорі строк отримані в позику кошти не повернула, позивач просив стягнути з останньої заборгованість в сумі 81027 грн. 60 коп.

У наданому відзиві відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування заперечень зазначила, ОСОБА_1 є чоловіком її матері з 17.04.2015 року, а відповідно був членом її сім`ї з 2010 року, коли останні почали проживати однією сім`єю. Тому, обставини щодо укладання договору позики, відбувались в колі сім`ї. В період 2016 року вона була в пошуках житла. В серпні 2016 року нею було знайдено квартиру, для купівлі якої не вистачало близько 45000 грн. ОСОБА_1 виявив бажання надати їй допомогу, але на умовах укладення з ним договору про безпроцентну грошову позику на суму 2000 доларів США. Оскільки угода щодо купівлі квартири повинна була бути укладена в продовж тижня, вона уклала з ОСОБА_1 06.08.2016 року договір позики, грошові кошти за яким він повинен був передати у день укладення договору купівлі-продажу. Проте, така необхідність відпала, в зв`язку із тим, що купівлі квартири не відбулась через недосягнення із продавцем згоди щодо витрат на оформлення договору. Таким чином, будь-яких зобов`язань за договором позики від 06.08.2016 року ОСОБА_1 не виконував, обумовлені договором кошти їй не передав, тому і розписка про отримання цих коштів нею не складалась.

У відповіді на відзив представник позивача посилався на безпідставність заперечень відповідачки, оскільки з тексту договору чітко вбачається, що кошти були передані в момент підписання договору. Таким чином, підписання договору підтверджує факт передачі коштів. Письмова форма договору позики є доказом не лише укладання договору, а й передачі коштів позикодавцем позичальнику.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18.07.2024 року позов було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21.08.2024 року позов було залишено без руху.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.08.2024 року, після усунення позивачем недоліків, позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка просила відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у поданому відзиві.

Заслухавши сторін, перевіривши доводи, викладених останніми в заявах по суті справи та дослідивши матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст.11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст.ст.509,526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року в справі №369/3340/16-ц (провадження №61-7418св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21), зроблено висновок, що «стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.02.2019 року у справі №629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), зазначено, що «договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2023 року у справі №161/11436/21 (провадження №61-625св22), зроблено висновок, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки».

У постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі №6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, відповідно до наведених вище положень ЦК України та правових висновків Верховного Суду, права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

В свою чергу, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України).

У ч.ч.1,3 ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на укладення з відповідачкою 06.08.2016 року письмового договору безпроцентної позики про передачу в борг коштів в сумі 2000 доларів США, який є підтвердженням на його думку як факту укладення договору позики, так і отримання відповідачкою коштів.

В свою чергу відповідачка, не заперечуючи факту укладення договору позики з позивачем 06.08.2016 року та його підписання, заперечувала отримання коштів за цим договором, посилаючись на те, що останній укладався за домовленістю і позивачем, з метою надання останнім коштів в день укладення договору купівлі-продажу квартири, яку вона мала намір придбати. Оскільки в подальшому такий договір укладено не було, відпала необхідність в отриманні коштів та вони позивачем фактично в позику їй не передавались.

Згідно договору безпроцентної позики від 06.08.2016 року вбачається, що останній складався з метою надання позивачем позики відповідачці для придбання житла.

Пунктом 1.1 договору було передбачено, що за цим договором позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю.

Згідно п.2.1 договору сума позики за договором становить еквівалент 2000 доларів США за курсом Національного банку України на момент щомісячної виплати.

Аналізуючи зміст договору позики від 06.08.2016 року, суд враховує, що положення останнього не містять застережень про те, що обумовлені п.2.1 договору кошти були передані позикодавцем позичальнику до укладення договору або в момент його укладення.

Так, в п.4.1 договору кінцевий строк повернення позики не зазначений та лише встановлено, що строк повернення становить 5 років з моменту надання позики.

При цьому, відповідно до п.п.3.1,3.2 договору зазначено, що позикодавець надає готівкою кошти позичальнику, а днем надання позики вважається день надання позикодавцем суми позики позичальнику.

Таким чином, зазначення в п.3.1 договору терміну «надає», а не «надав»; визначений п.3.2 порядок надання позики та відсутність у п.4.1 або інших положеннях договору кінцевої дати повернення позики з прив`язкою до дати фактичного надання позики, не підтверджують факту виконання позикодавцем умов договору передачі коштів позичальнику та їх отримання останнім до укладення договору або в момент його укладення.

Як зазначив позивач на запитання суду, після укладення договору розписки або будь-якого іншого документу, що підтверджує факт передачі ним коштів відповідачці, не складалось.

За вказаних обставин, суд вважає, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту передачі відповідачці обумовленої договором суми грошових коштів у позику та, відповідно, існування між ними правовідносин за договором позики, в зв`язку з цим, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст.11,15,202,207,509,526,640,10461047,1049,1051 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,258,259,263-268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити повністю.

Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24 жовтня 2024 року.

Суддя С.Ю.Казак