ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9748/24
провадження № 2/753/6521/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», про захист прав споживачів.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28.01.2022 р. між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 5456458 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № o19-ОД від 05.01.2022 року та розміщених на сайті: https://creditplus.ua/ru/documents. Згідно умов кредитного договору сума кредиту (загальний розмір) складає 25 000 грн. Строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту 27.02.2022 року. Відповідно до п. 1.5. Кредитного договору стандартна процентна ставка - 1,99% в день, знижена процентна ставка - 0,665 % в день. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 25 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та оплати нарахованих процентів не виконав.

25.09.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №25-09/23-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає)ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» за платуправа грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 25.09.2023 до Договору факторингу №25-09/23-Ф від 25.09.2023, ТОВ «Фінансова компанія Фінтраст Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 5456458 від 28.01.2022 р. у розмірі 73 400 грн. 00 коп., з яких: 25 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 48 400 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками.

Оскільки відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав та має заборгованість, позивач був змушений звернутися з відповідним позовом до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 73 400 грн. 00 коп., та судові витрати.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.05.2024 р. відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

18.06.2024 р. від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник визнав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 39 250 грн. Щодо іншої частини позовних вимог заперечував проти їх задоволення, пославшись на те, що пунктом 1.4. Кредитного договору № 5456458 від 28.01.2022, строк кредиту 30 днів, строк кредитування закінчився 27.02.2022 року. При цьому, у самому кредитному договорі міститься Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно якої, дата платежу - 27.02.2022 року, проценти за користування кредитом складуть - 14250,00 грн., загальна вартість кредиту складе - 39250,00 грн. Зазначив, що позивачем недоведено факт продовження строку кредитування понад тридцять днів, який було визначено у пункті 1.4 кредитного договору, у зв`язку з цим, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за межами строку кредитування у період з 28.02.2022 по 24.09.2023 року відсутні.

18.06.2024 р. до суду надійшовзустрічний позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», про захист прав споживачів.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до п.1.4. Кредитного договору № 5456458 від 28.01.2022, строк кредиту 30 днів. Пунктом 4.3.1. Договору визначено, що сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою Споживача, відповідно до п. п. 4.2.2- 4.2.4. Договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. При цьому, у самому кредитному договорі міститься Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно якої, дата платежу - 27.02.2022 року, сума платежу за розрахунковий період складе - 39250,00 грн., проценти за користування кредитом складуть - 14250,00 грн., загальна вартість кредиту складе - 39250,00 грн. Послався на те, що у Кредитному договорі зазначені нечіткі положення, стосовно строку повернення кредиту. Так, у договорі містяться різні поняття стосовно строку погашення кредиту - 30 днів та автоматичне продовження дії договору без згоди споживача на 90 днів. Посилаючись на частини 5,7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просив суд визнати пункт 4.3.1. Договору про надання споживчого кредиту № 5456458 від 28.01.2022 р. недійсним.

Ухвалою суду від 18.06.2024 р. постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

20.06.2024 р. від представника позивача ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Зазначив, що 27.02.2022 відповідач свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3. Кредитного договору Кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль. 15.06.2022 за ініціативою ТОВ «Авентус Україна» надано можливості виконання боргових зобов`язань сроком до 27.06.2022, щоб споживач зміг вийти на звичний графік платежів за договором або виконати зобов`язання, сплативши тіло кредиту, про що було повідомлено в особистий кабінет Споживача. Однак наданою можливістю споживач не скористався. 27.06.2022 відповідач свої зобов`язання перед Кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3. Кредитного договору Кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль. Відповідачу у даному випадку проценти нараховано правомірно у межах погодженого строку надання кредиту та у межах періоду автопролонгації відповідно до поденного розрахунку, що наданий до позовної заяви.

09.07.2024 р. представник відповідача подала до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому не заперечувала щодо часткового задоволення позову, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 39 250 грн.

Ухвалою суду від 11.07.2024 р. прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», про захист прав споживачів. Об`єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,в одне провадження з первісним позовом ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна».

13.08.2024 р. представник ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 подала до суду додаткові пояснення, в яких підтримала раніше викладену позицію у заявах по суті справи.

Ухвалою суду від 08.10.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

18.10.2024 р. представник ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» подав до суду додаткові пояснення, в якихнаполягав на задоволенні первісних позовних вимог.

25.10.2024 р. представник ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 подала до суду додаткові пояснення, в яких підтримала раніше викладену позицію у заявах по суті справи.

В судове засідання представник ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, первісний позов просив задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, його представник подала заяву про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його представника.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.01.2022 р. між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 5456458 про надання споживчого кредиту (а.с.40-49).

Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № o19-ОД від 05.01.2022 року та розміщених на сайті: https://creditplus.ua/ru/documents.

Згідно пп.1.3., 1.4., 1.5., Кредитного договору, сума кредиту (загальний розмір) складає 25 000 грн., строк кредиту 30 днів, тип процентної ставки - фіксована.

Відповідно до п. 1.5.1. Договору, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього Договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п.4.2 Договору, у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.3 договору.

Відповідно до п. 1.5.2 Договору, знижена процентна ставка 0,665 % в день та застосовується, якщо споживач у межах строку визначеного в п. 1.4 Договору або протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку, здійснить повне погашення кредитної заборгованості або протягом такого строку за ініціативою споживача відбудеться продовження строку кредиту на новий строк.

Згідно з п. 2.1. Договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем Товариству з метою отримання кредиту.

Відповідно до п. 3.1. Договору, нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

Крім того, відповідачем 28.01.2022 року електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора було підписано Паспорт споживчого кредиту, в якому зазначена сума кредиту, стандартна процентна ставка, знижена процентна ставка, загальні витрати за кредитом, орієнтовна загальна вартість кредиту, реальна річна процентна ставка (а.с.11-13).

В матеріалах справи міститься додаток №1 до Договору про надання споживчого кредиту № 5456458 від 28.01.2022 (Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит), зазначено якщо споживачем не будуть виконанні умови договору для отримання зниженої процентної ставки, розміри платежів, що зазначені в Графіку платежів будуть перераховані за стандартною процентною ставкою, в зв`язку з чим будуть мати наступні значення: сума платежу за розрахунковий період складе - 39250,00 грн., проценти за користування кредитом складуть - 14250,00 грн., загальна вартість кредиту складе - 39250,00 грн. (а.с.50).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.

Згідно ч. 3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Отже, вказаний кредитний договір укладений у формі електронного документу, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повністю виконало свої зобов`язання перед ОСОБА_1 за кредитним договором та надало йому кредит в сумі 25 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на картковий рахунок відповідача, що підтверджується листом-довідкою №3315 ТОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» (а.с.111-113).

25.09.2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 25-09/23-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає)ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» за платуправа грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Як вбачається із витягу з Реєстру боржників від 25.09.2023 до Договору факторингу № 25-09/23-Ф від 25.09.2023, ТОВ «Фінансова компанія Фінтраст Україна» відступлено право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 5456458 від 28.01.2022 р. у розмірі 73 400 грн. 00 коп., з яких: 25 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 48 400 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками.

Статтею 512 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, а саме: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

На підставі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язані в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно умов вищевказаного Договору факторингу та відповідно до вимог ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора, а ТОВ «Фінансова компанія Фінтраст Україна» набуло статусу нового кредитора.

Первісний кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, відповідно до умов договору.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого виникла прострочена заборгованість.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Позивачем, заборгованість Відповідача за кредитом складає 73 400 грн. 00 коп., з яких: 25 000 грн. 00 коп. - заборгованість за кредитом; 48 400 грн. 00 коп. - заборгованість за відсотками за період з 28.01.2022 по 24.09.2023. (а.с.22-37).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши даний розрахунок заборгованості, суд дійшов до наступного висновку.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до змісту ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Ст. 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача.

Згідно ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (25 000 грн. 00 коп.).

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 25 000 грн. 00 коп. є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 48 400 грн. 00 коп. суд вважає, що в її задоволенні слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Суд не погоджується із заявленою позивачем сумою заборгованості за відсотками у розмірі 48 400 грн. 00 коп., оскільки вони були нараховані поза строком договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом, нарахованих у межах строку кредитування з 28.01.2022 по 27.02.2022, у розмірі 14 250 грн. 00 коп.

Посилання позивача на пролонгацію строку кредиту є недоведеним, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.1. Договору, нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.

За положеннями пункту 4.2.2 договору, пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. Якщо споживач здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, споживач зобов`язаний повідомити про це товариство в один із способів, наведених у цьому договорі.

Належних та допустимих доказів пролонгації кредитного договору матеріали справи не містять, оскільки така пролонгація за умовами договору мала здійснюватися шляхом здійснення платежу на користь позивача та погодження останнім пропозиції (оферти) позичальника про це.

Відповідно до розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, позичальник у період з дати укладення договору від 28.01.2022 по 27.02.2022 року не здійснив оплату суми нарахованих процентів.

Посилання позивача на умови пункту 4.3 щодо автопролонгації строку кредиту без згоди відповідача, у випадку наявності у позичальника на дату закінчення строку кредиту заборгованості, є безпідставним.

Частиною восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідач заперечувала погодження між сторонами умов щодо продовження (пролонгації) строку кредиту понад 30 днів, що підтверджується змістом відзиву на позовну заяву.

Виходячи з викладеного, встановивши погодження між сторонами умов (пункту 4.2.2) про продовження строку користування кредитом через ініціативу позичальника (здійснення платежу на користь товариства), яку має право погодити позикодавець; приймаючи до уваги нечіткість умов пункту 4.3 про автопролонгацію строку кредитування без згоди позичальника з урахування погоджених умов у вказаному пункті 4.2.2; враховуючи заперечення відповідачем таких умов про автопролонгацію строку кредитування та положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», - колегія дійшла висновку про недоведеність позивачем факту продовження строку кредитування понад тридцять днів, який було визначено у пункті 1.4 кредитного договору № 5456458 від 28.01.2022 р.

Таким чином, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за межами строку кредитування у період з 28.01.2022 по 24.09.2023 включно на суму 48 400 грн. 00 коп. відсутні.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 25 000 грн. 00 коп., та заборгованості за відсотками у розмірі 14 250 грн. 00 коп.

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом вважає, що пункт 4.3.1., оспорюваного Кредитного договору, не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливим щодо позичальника, встановлює непропорційно велику суму зобов`язань за цим договором.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, суд виходить з того, що сторони є вільними в укладанні договору та визначенні його умов. Кредитний договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов такого виду договорів, що підтверджується їх підписами у відповідному письмовому документі.

При цьому, кредитний договір, укладений в інформаційно-телекомунікаційній системі шляхом обміну електронними повідомленнями, з підписанням електронним цифровим підписом, електронним підписом з одноразовим ідентифікатором або іншим аналогом власноручного підпису, відповідно до ст.ст.207, 639 ЦК України, а також Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

В даній справі суд вважає встановленим та доведеним, що, сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали кредитний договір № 5456458 від 28.01.2022 р., який було укладено сторонами за допомогою інформаційно-комунікаційної системи відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

ОСОБА_1 підписав договір електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором, який є аналогом власноручного і використання якого відповідає ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».

Підписавши договір, ОСОБА_1 підтвердив свою повну обізнаність та згоду з усіма умовами договору.

Отже, вказаний кредитний договір укладений з дотриманням встановленої для нього ст.1055 ЦК України письмової форми, є чинним та підлягає обов`язковому виконанню.

ОСОБА_1 та його представник не надали суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних ними обставин та відповідно не довели наявність підстав для визнання пункту 4.3.1. кредитного договору недійсним.

Позичальник, підписавши Паспорт споживчого кредиту, підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування.

Отже, вимоги положень діючого законодавства про надання споживачу інформації, необхідної для отримання споживчого кредиту (ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», в даному випадку кредитодавцем були дотримані.

В силу приписів ч.12 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення.

Однак в матеріалах справи відсутні належні докази того, що з моменту укладання кредитного договору та до цього часу ОСОБА_1 звертався до кредитодавця з таким повідомленням або з заявами про зміну умов кредитного договору, перерахунок чи реструктуризацію заборгованості. Правом відмовитись від договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, яке передбачено ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» та п.5.3 кредитного договору, відповідач також не скористався.

Також суд вважає, що укладений між сторонами кредитний договір не містять будь-яких несправедливих умов, тобто таких, що тягнуть істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача як споживача.

Доводи відповідача та його представника про невідповідність умов п.4.3.1., кредитного договору вимогам п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, суд відхиляє, оскільки проценти за користування кредитом не є компенсацією та/або пенею у разі невиконання зобов`язання за договором, у зв`язку з чим вказані норми закону не підлягають застосуванню.

За змістом ст.ст.1048,1054 ЦК України проценти є платою позичальника за користування грошовими коштами кредитодавця і відповідно істотною умовою кредитного договору, без погодження якої обома сторонами кредитний договір не може бути укладений. Розмір та порядок нарахування процентів відповідно до ст.1056-1 ЦК України визначаються сторонами в кредитному договорі за взаємною згодою залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У даній справі сторонами в належний спосіб було погоджено розмір процентів за користування кредитом та порядок їх сплати.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що презумпція правомірності укладеного між сторонами кредитного договору відповідачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростована, відповідно правові підстави для визнання пункту 4.3.1., кредитного договору недійсним відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до наступного.

Як вбачається із матеріалів позову, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечувала щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатом слід саме у договорі з клієнтом визначити механізми розрахунку свого гонорару. Лише рахунку замало. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06.03.2019 р.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію Договору про надання правничої допомоги №28/03-2024 від 28.03.2024, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» та адвокатом Городніщевою Є.О., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю щодо Городніщевої Є.О., копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги, копію звіту про надання правничої (правової) допомоги від 10.05.2024 до Договору про надання правничої допомоги №28/03-2024 від 28.03.2024 на суму 10 000 грн., копію платіжної інструкції № 5046 від 13.05.2024 року про сплату за надання правової допомоги 10 000 грн.

Із розрахунків витрат на правничу допомогу, які наведені взвіті про надання правничої (правової) допомоги від 10.05.2024 вбачається, що адвокатом надано послуги, загальна вартість яких складає 10 000 грн.

Визначаючи час на надання зазначених в Звіті послуг та видів правничої допомоги, суд виходить із наявності у адвоката повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Крім того, дана справа є типовою та нескладною за своєю суттю.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року N 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі N 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 р.№ 686/5757/23.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. (Постанови ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18)

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 № 686/5757/23).

Суд вважає, що понесені витрати є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

За вказаних вище обставин, враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням поданих представником відповідача заперечень щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу та доводів щодо їх неспівмірності, суд приходить до висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 2 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 536, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Загородня, 15, оф.118/2) заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25 000 грн. 00 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 14 250 грн. 00 коп., судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», про захист прав споживачів - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА