КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/2438/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14246/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В.,Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Кордюкової Ж.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний запис № 816; стягнути судовий збір (а.с. 1-3).

В обґрунтування позову зазначала, що 16 липня 2004 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний запис № 816 та видано свідоцтво про шлюб. В шлюбі у сторін народились діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що між сторонами втрачено почуття любові та бажання підтримки сімейних стосунків, подальше їх проживання може знищити взаємоповагу один до одного, а відтак, суперечить як їх інтересам та інтересам їх дітей. Сторони зареєстровані за різними адресами, проте хоча наразі живуть і разом, однак сім`я фактично розпалась. Зазначала, що примирення між сторонами не є можливим (а.с. 1-3).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва 14 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16.07.2004 Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 816. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 211 грн. 20 коп. (а.с. 20-21).

Не погодившись з рішенням районного суду, 01 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Усачук О.І. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив надати строк для примирення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 терміном на 6 місяців, скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 29-33).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та в результаті неправильно встановлення обставин, які мають значення для справи.

Звертав увагу, що відповідач не знав про розгляд даної справи, оскільки будь-яких процесуальних документів з суду та копії ухвали про відкриття провадження не отримував, оскільки за адресою реєстрації відповідач не проживає. Більше того, позивач у своїй позовній заяві вказувала, що фактично сторони проживають однією сім`єю, за однією адресою, але всупереч цьому копія ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу була направлена на адресу реєстрації, яка повернулась до суду без вручення. Позивачка навмисне не вказала адресу фактичного спільного проживання в позовній заяві, а також не вказала мобільний телефон відповідача, а суд першої інстанції формально підійшов до справи, не вчинив жодних дій з метою належного повідомлення відповідача про існування відповідної позовної заяви.

Вказував, що копію ухвали про відкриття провадження та матеріали позовної заяви представник відповідача отримав лише 26 червня 2024 року під час ознайомлення з матеріалами справи у суді першої інстанції. Вказана обставина не дала можливості відповідачу звернутися до суду з відзивом, надати суду пояснення, подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також звернутися з заявою про надання часу для примирення.

Суд першої інстанції в даній справ не повідомив належним чином сторону відповідача про судове засідання, а в результаті прийшов до передчасного та помилкового висновку про наявність підстав для прийняття рішення по справі. Відтак, судом порушено п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, розглянувши справу за відсутності відповідача, суд першої інстанції порушив принципи змагальності та рівності сторін, що є складовою права на справедливий судовий розгляд.

Також, суд не встановив належними та допустимими доказами, що спільне подальше проживання подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, не уникнув формалізму при вирішення позову про розірвання шлюбу, повно та всебічно не з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, не дав можливості відповідачу звернутися о суду із заявою про примирення.

Позивач не надала до суду доказів, які б свідчили проте, що їх подружнє життя з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим. Більше того, позивач сама вказувала в позові, що вони всі разом проживають в одній квартирі, що свідчить про ведення спільного господарства, про існування повноцінних сімейних відносин. Про намір розірвати шлюб позивачка не повідомляла відповідача. Відповідач зацікавлений в збереженні сім`ї, оскільки вони мають двох неповнолітніх дітей, які потребують повноцінної сім`ї (а.с. 29-33).

01 жовтня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Ільїна О.П., в якому останній просив відмовити у задоволенні клопотання про надання терміну для примирення сторін та відмовити в задоволенні апеляційної скарги. З доданих до відзиву квитанцій. Опису поштового відправлення, відзив був направлений поштою 24 вересня 2024 року, тобто у строк (до 25 вересня 2024 року) визначений ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року (а.с. 49, 56-66).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Усачук О.І. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи, які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси та телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, про що у справі є докази. Факт належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 його представник - адвокат Усачук О.І. підтвердив в суді апеляційної інстанції, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Позивачка ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Ільїна О.П., про що у справі є письмова розписка (а.с. 52-55, 67-71).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 липня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 816, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 16 липня 2004 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 (а.с. 6а).

У шлюбі у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 10).

Також, у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у м. Києві (а.с. 9).

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, позивач в позовній заяві стверджувала, що не бажає в подальшому перебувати в шлюбі з відповідачем, посилаючись на те, що між сторонами втрачено почуття любові, та бажання підтримки сімейних стосунків, подальше їх проживання може знищити взаємоповагу один до одного.

Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Апеляційний суд зважив, що позов про розірвання шлюбу був поданий у січні 2024 року, з часу подання позову і до ухвалення оскаржуваного рішення 14 червня 2024 року пройшов термін більше п`яти місяців, а до часу розгляду справи апеляційним судом десять місяців. При цьому, об`єктивних доказів можливості примирення між сторонами до суду не надано і судом таких не встановлено.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачка у відзиві на апеляційну скаргу заперечувала проти надання строку для примирення сторін, посилаючи на те, що від подання до суду вказаного позову до ухвалення рішення судом пройшло понад 4 місяці та ще 4 місяці пройде для розгляду даної справи в апеляційному суді. За цей строк позивачка лише переконалась у своєму бажанні припинення шлюбу (а.с. 56-60).

Встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Колегія суддів перевірила доводиапеляційної скарги щодо неналежного повідомлення судом першої інстанції відповідача про розгляд даної цивільної справи та дійшла наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Згідно отриманої судом інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА, ОСОБА_1 з 12.07.2016 року по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Тобто, вказана норма містить перелік сімейних спорів, розгляд яких допускається в порядку спрощеного провадження, зокрема й, справи про розірвання шлюбу.

Разом з тим, у пункті 7 розділу І рішення від 28 березня 2024 року у справі «Діденко проти України» ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу [рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А № 262], вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт [рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» (Dilipak and Karakaya v. Turkey), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року]. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною [рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, ЄСПЛ 2016, та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands), від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274]. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитися із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження із цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи [рішення у справі «Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява № 30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року].

У пункті 8 розділу І цього рішення вказано, що у разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні [рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року].

Загалом ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2024 року у справі «Діденко проти України» дійшов висновку, що національний суд, розглянувши подану у справі заявника апеляційну скаргу та не вживши спроб встановити, чи була вона вручена заявнику або чи був заявник повідомлений про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, позбавив його можливості надати зауваження щодо поданої у його справі апеляційної скарги та не виконав свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін.

Переглядаючи судові рішення за виключними обставинами в порядку, передбаченому ст.ст. 423, 429 ЦПК України, Велика Палати Верховного Суду у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 756/3665/19 (провадження № 14-62св24) зазначила, що водночас, суд апеляційної інстанції здійснив апеляційний перегляд справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України, тобто без повідомлення учасників справи. Отже суд апеляційної інстанції не забезпечив дотримання принципу рівності сторін оскільки не надав можливості відповідачу ОСОБА_1 висловити свою позицію з приводу доводів апеляційної скарги банку.

Характер установлених ЄСПЛ процедурних порушень під час апеляційного перегляду справи, які лягли в основу його висновку про порушення Україною пункту 1 статті 6 розділу І Конвенції через недотримання принципу рівності сторін, ставлять під сумнів результат такого апеляційного перегляду.

З урахуванням наведеного Велика Палати Верховного Суду у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 756/3665/19 (провадження № 14-62св24) дійшла правового висновку, що порушення, констатовані ЄСПЛ в рішенні від 28 березня 2024 року у справі «Діденко проти України», підтверджені матеріалами справи № 756/3665/19.

У справі, яка переглянута апеляційним судом встановлено, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та призначено справу до розгляду (а.с. 16).

Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви районним судом направлено на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (а.с.17), проте, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 807 повернулося до суду без вручення відповідачу з відміткою працівників пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 18-19).

Разом з тим, повернення поштового відправлення з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про розгляд справи судом.

Судом першої інстанції повторно не направлялась на адресу відповідача копія ухвали про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви з метою належного сповіщення останнього про розгляд справи.

Таким чином, суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення без належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом, що є порушенням норм процесуального права.

Згідно до ст. п. 2, ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ч.1 п.4 ст. 376 ЦПК України, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Оскільки із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції вирішив вказаний спір за відсутності належного повідомлення відповідача про розгляд вказаної справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Щодо судового збору.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1 211,20 грн. судового збору за розгляд справи районним судом сплата якого підтверджується наявними у справі доказами (а.с. 4).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), який зареєстровано 16 липня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 816.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1 211,20 грн. судового збору за розгляд справи районним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 24 жовтня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова