П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року у складі судді Полянчука Б.І., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року із врахуванням уточнень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 про вселення.

Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належала бабусі ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , яка померла в 2013 році. Після її смерті відкрилась спадщина на все її майно, до якого входить і квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 набув право власності на 1/2 частку у спадковій квартирі і йому 05.04.2014 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Також ОСОБА_3 набув право власності на 2/6 частини зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності виданого на підставі наказу №12 Мукачівського КЕВ району від 21.01.1998, а також на 1/6 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 27.02.2001 Мукачівською ДНК по реєстру № 1-1141. За життя бабусі ОСОБА_1 вселився до квартири АДРЕСА_1 і продовжував проживати в ній і після смерті останньої. Його батько - ОСОБА_3 на час відкриття спадщини знаходився за кордоном, але приїхав на поховання. Зі згоди батька ОСОБА_1 перейшов проживати до спірної квартири, а також залишився проживати в ній після зміни власника. У розмовах з батьком - ОСОБА_3 було визначено, що ця спадкова квартира залишиться ОСОБА_1 і що останній буде там проживати. У 2018 році ОСОБА_1 одружився, тому дружина ОСОБА_2 вселилася в квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 і вони його зареєстрували за вказаною адресою за письмової згоди відповідача. За цей час ОСОБА_1 зробив у квартирі ремонт, замінивши всі двері та вікна, поклав кахель та замінив підлогу у кімнатах, пофарбував стіни, замінив сантехніку та опалення. 11.12.2022 ОСОБА_2 не змогла відкрити своїм ключем вхідні двері і потрапити до квартири, оскільки відповідач замінив замок на вхідних дверях. Вони відразу зв`язались з батьком з приводу перешкод у користуванні квартирою і останній повідомив, що має намір виселити їх і передати квартиру ОСОБА_6 квартирі залишилися їхні особисті речі, а саме меблі, посуд, одяг, побутова техніка, прикраси та інше майно. Вони просили повернути належне їм майно, але ОСОБА_7 повідомила, що поверне їм майно після зняття з реєстрації місця проживання в квартирі ОСОБА_1 та його сина. На сьогоднішній день вони не мають житла для проживання і вимушені винаймати окрему квартиру. Просили вселити їх до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Мельник П.О. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, розглянута у їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного апеляційного перегляду, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення суду першої інстанції в частині відмови у вселенні ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову в частині вселення позивача ОСОБА_1 в квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що ним не доведено, що він вселився в спірну квартиру за згодою попереднього власника ОСОБА_1 , а також, що після набуття права власності на квартиру новий власник ОСОБА_3 також надав згоду на вселення та проживання у квартирі.

З такими висновками суду не погоджується апеляційний суд, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Тобто, юридично закріплену можливість використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч.4 ст. 81 ЦПК України)

Матеріалами справи установлено, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується копією повідомленням КП ММБТІ та ЕО від 22.12.2022. (а.с.9-10).

Позивач ОСОБА_1 є сином відповідача ОСОБА_3 .

З копії паспорту позивача ОСОБА_1 вбачається, що його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 17.01.2019 року (а.с.5).

Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання малолітній син позивача - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 04.09.2020 року (а.с.8).

З копії талону-повідомлення єдиного обліку №13704 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.12.2022 вбачається, що 11.12.2022 о 13 год. 00 хв. до ЧЧ Мукачівського РУП з заявою звернулась ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканка АДРЕСА_3 , про те, що 11.12.2022 о 12:50 гр. ОСОБА_9 відмовилась повертати речі домашнього вжитку, одяг, прикраси, побутову техніку які належать заявниці та знаходяться у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить гр. ОСОБА_3 батьку гр. ОСОБА_9 (а.с.11)

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб виданої Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради від 29.02.2024 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованих осіб не має. (а.с.132).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.жовтня 2023 року, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 березня 2024 року, у позові ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 , який діє і в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_8 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , та зняття з реєстрації проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 за адресою: квартира АДРЕСА_1 , відмовлено.

Даним рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що у квартиру АДРЕСА_1 за згодою власника ОСОБА_3 вселився і проживав його син - позивач ОСОБА_1 , який після одруження у 2018 році з ОСОБА_2 продовжував проживати у даній квартирі. 17.03.2019 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином даним рішення суду встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином відповідача ОСОБА_3 , вселився та проживав у вищевказаній квартирі за згодою позивача, як власника квартири, і на законних підставах набув права користування даним житлом.

Згідно зі ч.2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. (ч.4 ст. 10 ЦПК України)

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною 2 ст. 65 ЖК УРСР передбачено, що особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Оскільки позивач ОСОБА_1 вселився та проживав у квартирі за згодою позивача, як власника квартири, та на законних підставах набув право користування даним житлом, і такого права не позбавлений, позовні вимоги позивача про вселення його у вказану квартиру є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладене, відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині в відмови у вселенні ОСОБА_1 необхідно скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. В цій частині апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у вселенні ОСОБА_2 , то такі не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 рішення суду про відмову її у вселенні не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядалось.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 березня 2024 року в частині відмови у вселенні ОСОБА_1 скасувати, ухваливши у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 жовтня 2024 року.

Головуючий :

Судді: