П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 757/45015/20-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/7123/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М., Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Ільєвої Т.Г. 27 липня 2022 року у м. Києві, повний текст рішення складений 08 серпня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, третя особа: Головне управління Держпраці у Київській області, Міністерство юстиції України про визнання наказу незаконним, зміну дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, у якому, збільшивши свої позовні вимоги у грудні 2021 року, просила:

визнати незаконним наказ від 15 червня 2020 року № 12 про звільнення її із займаної посади помічника приватного нотаріуса за пунктом 4 статті 40 КЗпП України;

зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 (далі - приватний нотаріус ОСОБА_1) видати їй трудову книжку;

зобов`язати приватного нотаріуса ОСОБА_1 внести відомості до трудової книжки про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника приватного нотаріуса за угодою сторін 13 липня 2020 року, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України;

стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 63456,60 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 81430,20 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2719,56 грн та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн /т.1 а.с.1-8,74-75,131,152,204 т.2 а.с.13/.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що наказом відповідача від 31 травня 2019 року № 1 її прийнято на посаду помічника приватного нотаріуса з щомісячним розміром заробітної плати згідно зі штатним розписом з червня 2019 року до грудня 2019 року - 4500,00 грн, із січня 2020 року до липня 2020 року - 5000,00 грн. 24 червня 2020 року ОСОБА_2 дізналася, що у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з ІІ кварталу 2019 року до І квартал 2020 року немає інформації про розмір і суми виплачених доходів та утриманих податків.

Після того як ОСОБА_2 почала захищати свої порушені права та вимагати від відповідача надати документи щодо оплати податків, відповідач наказом від 15 червня 2020 року № 12 незаконно звільнила ОСОБА_2 із займаної посади з посиланням на систематичні прогули, про що позивач дізналася 29 вересня 2020 року з листа Міністерства юстиції України від 17 вересня 2020 року.

Підписаний між сторонами трудовий договір від 03 червня 2019 року не містить конкретно визначеної адреси робочого місця позивача, тому впродовж всього строку дії трудового договору робоче місце ОСОБА_2 знаходилось за її домашньою адресою. Протягом усього строку дії трудових договорів відповідач не вимагала від позивача необхідності працювати в офісі приватного нотаріуса, тому про систематичні прогули не може йти мови.

13 липня 2020 року ОСОБА_2 надіслала на ім`я відповідача рекомендованим листом заяву про звільнення згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України та заяву про направлення належно оформленої трудової книжки на її адресу. 14 липня 2020 року приватний нотаріус отримала лист, але відповіді щодо результатів розгляду заяв не надала, не було проведено розрахунку та не повернуто трудової книжки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, третя особа: Головне управління Держпраці у Київській області, Міністерство юстиції України про визнання наказу незаконним, зміну дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди - задоволено.

Визнано наказ № 12 від 15 червня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади помічника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - незаконним.

Зобов'язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 видати ОСОБА_2 трудову книжку.

Визнано недійсним запис у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади помічника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, у відповідності до наказу №12 від 15 червня 2020 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП У країни, у зв`язку з систематичними прогулами.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_2 з посади помічника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, а саме: зі «звільнена на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з систематичними прогулами» на «звільнена, 13 липня 2020 року за згодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України».

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 63 456, 60 грн.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 81430, 20 грн.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2719, 56 грн.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване порушенням відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивача із займаної посади, оскільки не надано підтвердження вчинення ОСОБА_2 прогулу та не відібрано у неї пояснень до застосування дисциплінарного стягнення. Оскільки позивач мала бажання звільнитись з 13 липня 2020 року за згодою сторін та отримати трудову книжку, однак відповідач залишила її заяву без відповіді та не провела розрахунку при звільненні, а в подальшому припинила нотаріальну діяльність, суд дійшов висновку про доведеність позову про визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади з 15 червня 2020 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, у зв`язку з систематичними прогулами, зміну формулювання причини звільнення, стягнення з відповідача заборгованості з невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди, а також зобов`язав видати ОСОБА_2 трудову книжку /т.2 а.с.113-114,117-136/.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року було залишено без змін. /т.3 а.с.42-52/

Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав на те, що апеляційний суд не перевірив належним чином доводи відповідача щодо відсутності доказів домовленості сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, адже відповідач видала наказ про звільнення позивача на підставі 4 статті 40 КЗпП України, що само по собі унеможливлює надання відповідачем згоди на звільнення за угодою сторін. Крім цього, суд апеляційної інстанції поза увагою залишив факт припинення 27 серпня 2021 року нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_1, про що відповідач повідомляла суд першої інстанції та зазначала про це в доводах апеляційної скарги /т.3 а.с.157-164/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що 02 грудня 2021 року вона повідомила суд про припинення своєї нотаріальної діяльності згідно наказу Міністерства юстиції України від 27 серпня 2021 року, і що вона є неналежним відповідачем щодо заявлених вимог немайнового характеру, просила вирішити питання правонаступництва в зв`язку з припиненням нотаріальної діяльності.

Зазначала, що наказ №12 від 15 червня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника приватного нотаріуса нею не видавався, оскільки ОСОБА_2 була прийнята на посаду юриста, а не помічника приватного нотаріуса, на підставі наказу №1 від 31 травня 2019 року, який позивачем не оскаржувався і є належним доказом найменування посади, на яку було прийнято позивача.

Вказувала, що накази про прийняття на роботу на посаду юриста № 1 від 31 травня 2019 року та про звільнення з посади № 12 від 15 червня 2020 року ОСОБА_1 надавала в Міністерство юстиції України 14 вересня 2020 року у відповідь на факсограму. Жодною із сторін у справі не було надано до суду копію наказу про звільнення позивача з посади помічника приватного нотаріуса, оскільки такого не існує. Однак суд першої інстанції не застосував ч. 4 ст. 81 ЦПК України та помилково не встановив обставину, що наказу № 12 від 15 червня 2020 року про звільнення позивача з посади помічника приватного нотаріуса не існує.

Зазначала, що при звільненні позивача з посади юриста відповідач не задовольнила її незаконну вимогу зробити запис про роботу ОСОБА_2 не на посаді юриста, а на посаді помічника приватного нотаріуса, в зв`язку з чим і виникла спірна ситуація. Позивач звернулася з позовом з метою через суд отримати спеціальний трудовий стаж помічника нотаріуса, що є зловживанням процесуальними правами, і суд не застосував ч. 6 ст. 177 ЦПК України, яка мала бути застосована.

Вважала, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки вона мала б звернутися до суду з позовом про встановлення факту трудових відносин на посаді помічника приватного нотаріуса, який має інший предмет доказування, в тому числі, наявність чи відсутність необхідного правового стажу.

Наголошувала, що у неї відсутня трудова книжка ОСОБА_2 тому вказувала на безпідставність вимоги про зобов`язання відповідача внести відомості до трудової книжки ОСОБА_2 про її звільнення за згодою сторін 13 липня 2020 року, оскільки позивач працювала на посаді юриста, згода сторін відсутня, трудові відносини припинені до вказаної дати, про що ОСОБА_2 стало відомо до 03 липня 2020 року, трудова книжка у відповідача відсутня, крім того, відповідач припинила нотаріальну діяльність.

Також відповідач вказувала на безпідставність вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вона не отримувала від позивача вимогу про розрахунок, а в день звільнення ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці в офісі нотаріуса. Вина роботодавця відсутня, є спір щодо суми виплати заробітної плати позивачеві згідно займаної посади юриста.

Зауважувала, що позивачем надано до суду неправдиву інформацію про отримання відповідачем вимоги позивача про виплату заробітної плати, а суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, який ґрунтується на припущенні, що позивач отримала таку вимогу.

Наголошувала про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Вказувала, що будучи допитаною в якості свідка, ОСОБА_2 повідомила, що не може навести перелік посадових обов`язків, визнала факт відсутності на робочому місці в червні 2020 року, підтвердила, що 03 липня 2020 року їй вже було відомо про звільнення, а отже пропустила встановлений законом строк для звернення до суду, зазначила, що в переписку сторін у месенджерах вносились зміни, підтвердила, що визначила собі робоче місце за адресою проживання і в офісі не працювала.

Вказувала, що в трудовому договорі відсутні умови про дистанційну роботу і окремим наказом умова про дистанційну роботу нею не встановлювалась. Звільнення ОСОБА_2 за прогули є логічним і законним, а самовільне рішення позивача працювати дистанційно не може слугувати поважною причиною відсутності на робочому місці в день звільнення.

На підставі викладеного відповідач просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі /т.2 а.с.152-163/.

В судовому засіданні апеляційного суду при новому розгляді справи представник відповідача - адвокат Лук`янчук А.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про задоволення заявлених в апеляційній скарзі вимог.

Позивач ОСОБА_2 та її представник позивача - адвокат Гуримський О.В., заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача, вказували на те, що припинення відповідачем діяльності як приватного нотаріуса не звільняє її від відповідальності за порушення умов договору, в тому числі і трудового. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що наказом приватного нотаріуса ОСОБА_1 від 31 травня 2019 року № 1 про прийняття на роботу ОСОБА_2 прийнято на посаду юриста строком на 1 рік з 03 червня 2019 року на умовах, що передбачені укладеним з нею трудовим договором від 03 червня 2019 року, покладено на ОСОБА_2 обов`язки, передбачені укладеним трудовим договором, та обов`язки щодо ведення нотаріального діловодства. Підстава видачі наказу: трудовий договір. У правому верхньому куті наказу наявна відмітка «Копія. Наказ відновлений у зв`язку з виявленою відсутністю» /т.1 а.с.127/.

03 червня 2019 року між позивачем ОСОБА_2 та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, як фізичною особою, був укладений трудовий договір строком на один рік, за умовами якого позивач, як працівник, зобов`язалась виконувати обов`язки помічника нотаріуса, що передбачені Законом України «Про нотаріат», дотримуватися графіка роботи, правил з охорони праці, строків виконання поставлених перед нею задач (п.2 договору).

Відповідач, як фізична особа, зобов`язалась оплачувати працю працівника в розмірі 4500,00 грн на місяць, розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Також відповідач зобов`язалась забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником зобов`язань, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар (п.3 договору).

Час виконання робіт у п.4 договору визначений з 8:30 до 12:30 та з 13:30 до 17:30 з понеділка до п`ятниці. Вихідні дні надаються у суботу та неділю, святкові дні. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання - згідно з чинним законодавством (п.п.5,6 договору).

Умовами п.10 договору визначено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян.

У п.11 вказано, що працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Сплата страхових внесків провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством /т.1 а.с.9/.

Матеріали справи містять складене ОСОБА_1 повідомлення про прийняття працівника на роботу, а саме ОСОБА_2 , датою початку роботи визначено 03 червня 2019 року із визначеною датою 31 травня 2019 року /т.1 а.с.124/.

Згідно з довідкою приватного нотаріуса ОСОБА_1 від 29 травня 2020 року ОСОБА_2 дійсно працює у приватного нотаріуса ОСОБА_1 у м. Києві з 03 червня 2019 року (наказ від 31 травня 2019 року № 1) до цього часу на посаді помічника приватного нотаріуса, щомісячна заробітна плата згідно із штатним розкладом на цей час становить 5000,00 грн /т.1 а.с.11/.

04 червня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, як фізичною особою, також був укладений трудовий договір строком на один рік.

За умовами цього договору позивач, як працівник, зобов`язалась виконувати обов`язки помічника нотаріуса, що передбачені Законом України «Про нотаріат», дотримуватися графіка роботи, правил з охорони праці, строків виконання поставлених перед нею задач (п.2 договору).

Відповідач, як фізична особа, зобов`язалась оплачувати працю працівника в розмірі 4500,00 грн на місяць, розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Також відповідач зобов`язалась забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником зобов`язань, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар (п.3 договору).

Час виконання робіт у п.4 договору визначений з 8:30 до 12:30 та з 13:30 до 17:30 з понеділка до п`ятниці. Вихідні дні надаються у суботу та неділю, святкові дні. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання - згідно з чинним законодавством (п.п.5,6 договору).

Умовами п.10 договору визначено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян.

У п.11 вказано, що працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Сплата страхових внесків провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством /т.1 а.с.10/.

15 червня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 був виданий наказ № 12 про звільнення з роботи ОСОБА_2 з посади юриста, з 15 червня 2020 року у зв`язку з систематичними прогулами, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава видачі наказу: акт відсутності. Матеріали справи містять копію наказу, яка зроблена також з копії цього наказу, Міністерством юстиції України з матеріалів розгляду скарги на дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 та надана на запит апеляційного суду при новому розгляді справи, оскільки в матеріалах справи була відсутня копія цього документу, хоча він становить предмет розгляду /т.4 а.с.54/.

13 липня 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила приватному нотаріусу ОСОБА_1 заяву про звільнення за згодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП та заяву про направлення трудової книжки за вказаною в заяві адресою. За даними рекомендованого повідомлення поштового відділення поштове відправлення було вручено уповноваженій особі 14 липня 2020 року /т.1 а.с.21-23/.

Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_2 , яка була надана стороною позивача, останнім записом є запис від 29 березня 2019 року про звільнення з посади юрисконсульта ТОВ «Колект Сервіс» за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Копія завірена представником із зазначенням «з оригіналом згідно» /т.1 а.с.149-152/.

Згідно з відомостями Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з ІІ кварталу 2019 року до І кварталу 2020 року, відсутня інформація про доходи ОСОБА_2 отримані від ОСОБА_1 /т.1 а.с.12/.

Державна Податкова служба України в листві від 14 липня 2020 року №22001/6/99-00-04-04-01-06 вказала, що станом на 14 червня 2020 року відповідно до ІТС «Податковий блок» відсутня інформація щодо подання приватним нотаріусом ОСОБА_1 податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ф.№1 ДФ за період з 01 січня 2019 року по даний час /т.1 а.с.13-14/.

Згідно з листом департаменту інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України від 04 серпня 2020 року № 2800-050102-8/24742 станом на 04 серпня 2020 року звітні відомості щодо ОСОБА_2 за період з червня 2019 року дотепер не надходили від жодного страхувальника /т.1 а.с.15/.

Міністерство юстиції України листом від 17 вересня 2020 року № 41447/17598-26-20/19.5.1 повідомило представника позивача про проведену перевірку, за результатами якого було встановлено що ОСОБА_2 в період з 03 червня 2019 року до 15 червня 2020 року працювала у приватного нотаріуса ОСОБА_1 на посаді помічника нотаріуса. Згідно з поясненнями нотаріуса на підставі наказу від 15 червня 2020 року №12 ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади у зв`язку із систематичними прогулами, згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України /т.1 а.с.26-27/.

Головне управління ДПС у Львівській області в листі від 24 вересня 2020 року №3823/10/13-01-04-20 надало інформацію про те, що відповідно до даних ІС «Податковий блок» приватним нотаріусом ОСОБА_1 нараховано із заробітної плати ОСОБА_2 у період з червня 2019 року по червень 2020 року 17422,00 грн ПДФО та 3135,96 грн військового збору, які сплачені не були /т.1 а.с.29-30/.

Позивачем ОСОБА_2 14 вересня 2020 року здійснено вимогу приватному нотаріусу ОСОБА_1 про виплату грошової сими в розмірі 74950,03 грн, яка складається з: заробітної плати за період з 03 червня 2019 року по 13 липня 2020 року у розмірі 61992,62 грн; компенсації за 12 днів невикористаної відпустки в розмірі 2957,21 грн; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2020 року по 14 вересня 2020 року в розмірі 10000,2 грн. Також у цій заяві висунута вимога видати належним чином оформлену трудову книжку. Копія цієї вимоги була направлена також Головному управлінню Дежпраці у Київській області та Міністерству юстиції України /т.1 а.с.34-35, т.2 а.с.77-79/.

Згідно з відповіддю приватного нотаріуса ОСОБА_1 від 14 вересня 2020 року на факсограму управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 працювала у неї на підставі трудових договорів від 03 червня 2019 року та від 04 червня 2020 року, зазначено про кількість днів прогулів із червня 2019 року до березня 2020 року (загалом 39 днів), і що інформація стосовно прогулів підтверджується відомостями, наданими митницею України. Вказано, що у період з 16 березня 2020 року по 01 червня 2020 року ОСОБА_2 знаходилась на карантині з повним збереженням заробітної плати. Щодо особової справи ОСОБА_2 вказано, що вона виявила відсутність справи працівника ОСОБА_2 , у зв`язку з чим надати накази про прийняття та звільнення ОСОБА_2 з відмітками про її ознайомлення з ними неможливо, тому вони надаються у копіях. Щодо трудової книжки ОСОБА_2 зазначено, що їй трудова книжка не надавалась, а вона як фізична особа роботодавець не мала права її вимагати /т.1 а.с.180-183/.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 серпня 2021 року припинено нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 на підставі поданої нею заяви /т.2 а.с.6/.

Апеляційний не приймає до уваги і не здійснює дослідження роздруківок переписки між сторонами у месенджері, оскільки вказане не є належним і допустимим доказом у справі з трудових правовідносин, де обставини укладення трудового договору, його умови і підстави припинення мають визначитись у договорі чи наказі. До того ж вказана переписка надана вибірково, що унеможливлює визначення і оцінку домовленостей сторін.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, у т. ч. і з фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 21 КЗпП регламентовано, що трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Частиною 2 ст. 24 КЗпП України також визначено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

Положеннями ч. 4 ст. 24 КЗпП України визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст.ст. 74,75 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Положеннями ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Підстави припинення трудових відносин визначені наступними нормами чинного законодавства.

Пунктами 1 та 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є: угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

Статтею 39 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору, укладеного на визначений строк, з ініціативи працівника.Строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

В силу ст. 117 ЦПК України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Статтею 233 КЗпП України (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду) передбачена можливість працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Положеннями ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260 «Про затвердження Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» затверджено форму трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю.

У п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

У п.18 цієї Постанови вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст.235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

В порядку ч.1 ст 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ст. 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України ).

Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України) .

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В силу ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин справи вбачається, що обидві сторони вказують на те, що трудові відносини між ними виникли на підставі укладених між ними договорів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обидва договори були укладені відповідачем як фізичною особою роботодавцем, а отже обставина припинення здійснення відповідачем діяльності як приватного нотаріуса не впливає на зобов`язання, що випливають з цих договорів.

Перший трудовий договір був укладений між позивачем і відповідачем 03 червня 2019 року і передбачав покладення на позивача обов`язків помічника нотаріуса.

Разом з цим матеріали справи містять копію наказу про прийняття на роботу позивача, який був виданий відповідачем датою «31 травня 2019 року» про прийняття позивача на посаду юриста, а його підставою визначено трудовий договір. Оригінал цього наказу, за твердженням сторін у справі відсутній. Відсутні дані і про ознайомлення позивача з вказаним наказом і остання заперечує обставини його видання та визначення посади юриста. А отже враховуючи відсутність оригіналу, неузгодженість дати видання наказу з датою укладення трудового договору та відсутність даних про ознайомлення позивача, наявна в матеріалах справи копія наказу не може бути прийнята до уваги суду, так як не є належним і допустимим доказом у справі.

Сторонами у справі визнано, що трудові правовідносини між ними виникли на підставі трудового договору від 03 червня 2019 року. Виходячи з положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню.

При цьому слід звернути увагу на те, що відповідачем був укладений трудовий договір, як фізичною особою роботодавцем, а форма укладеного між сторонами договору відповідає типовій формі затвердженій наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260. Цим наказом також була передбачена процедура реєстрації трудового договору, проте у зв`язку зі виключенням ст. 241 КЗпП на підставі Закону № 77-VIII від 28 грудня 2014 року трудові договори між роботодавцем - фізичною особою та працівником у центрах зайнятості не реєструються.

Враховуючи наведене колегія суддів виходить з того, що трудові відносини виникли між сторонами на підставі укладеного між ними трудового договору і регулюються умовами визначеними у ньому.

За умовами договору від 03 червня 2019 року сторонами був визначений строк його дії один рік. Цей договір сторонами не оспорювався і був чинним до закінчення строку визначеного його сторонами, тобто до 03 червня 2020 року та враховуючи обставини укладення наступного договору 04 червня 2020 року сторонами визнавались і обставини виконання цього договору. У зв`язку з цим посилання сторони відповідача на систематичне невиконання позивачем своїх обов`язків за умовами договору від 03 червня 2019 року колегія суддів вважає необґрунтованими.

04 червня 2020 року сторонами був укладений другий трудовий договір на тих самих умовах, зокрема, договір укладений відповідачем як фізичною особою роботодавцем, строк трудового договору визначений сторонами один рік, обсяг обов`язків і визначена посада залишились не змінними, як і розмір оплати праці працівника - 4500,00 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду сторонами визнано, що після укладення договору 04 червня 2020 року його умови фактично не виконувались, а саме відповідачем не надавались завдання позивачу, а позивачем відповідно не здійснювалась робота обумовлена договором.

Разом з тим відповідач вказує, що 15 червня 2020 року нею був виданий наказ про звільнення позивача з посади юриста на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з прогулом. Підставою видання наказу визначено акт про прогул без дати.

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містять копії наказу відповідача про звільнення позивача, зокрема копії наказу від 15 червня 2020 року № 12 про звільнення ОСОБА_2 .

За твердженням відповідача висловленими при перевірці Міністерством юстиції України особова справа позивача відсутня, копії наказів надати не вбачається можливим.

Позивач у позовних вимога просила про визнання незаконним наказу № 12 від 15 червня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника нотаріуса у зв`язку з систематичними прогулами, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

Апеляційний суд з метою встановлення обставин звільнення позивача здійснив запит до Міністерства юстиції України у відповідь на який була надана копія наказу №12 від 15 червня 2020 року виданого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_1, згідно з яким ОСОБА_2 звільнена з посади юриста з 15 червня 2020 року у зв`язку з систематичними прогулами, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

Ознайомившись з копією вказаного наказу в матеріалах справи, стороною позивача висловлені заперечення щодо цього документу, так як він не є ні оригіналом, ні належним чином посвідченою копією, викликають сумніви з приводу його достовірності, так як в ньому міститься інформацію щодо звільнення з посади юриста, яку позивач не займала, так як договором була обумовлена посада помічника нотаріуса.

Таким чином, оригінал наказу № 12 від 15 червня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_1, про звільнення ОСОБА_2 з посади юриста згідно з п.4 ст.40 КЗпП України - відсутній. Відсутні дані і про ознайомлення позивача з вказаним наказом. А отже враховуючи відсутність оригіналу та відсутність даних про ознайомлення позивача, наявна в матеріалах справи копія наказу не може бути прийнята до уваги суду, так як не є належним і допустимим доказом у справі.

Разом з тим, наказ № 12 від 15 червня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника нотаріуса у зв`язку з систематичними прогулами, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України, про визнання незаконним якого просить позивач, приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_1, взагалі не видавався.

У зв`язку з цим відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу від 15 червня 2020 року № 12 про звільнення її із займаної посади помічника приватного нотаріуса за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

13 липня 2020 року позивачем ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направила відповідачу заяву про звільнення за згодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП.

Передбачена п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було висловлено волевиявлення на розірвання договору укладеного з позивачем на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Вказана обставина, як обставина відсутності видання наказу про звільнення позивача, унеможливлює задоволення позовної вимоги про зміну формулювання причин звільнення та внесення відповідних даних до трудової книжки.

Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання відповідача видати їй трудову книжку суд першої інстанції виходив із законодавчо визначеного обов`язку фізичної особи - роботодавця вести трудові книжки. Разом з тим в матеріалах справи відсутні дані про передачу позивачем відповідачу трудової книжки. При цьому саме стороною позивача була надана копія трудової книжки, засвідчена адвокатом написом «з оригіналом згідно», в якій відсутні записи про прийняття та звільнення позивача з роботи відповідачем. До того ж не знайшов свого підтвердження факт звільнення позивача відповідачем. Таким чином правові підстави для зобов`язання відповідача видати позивачу трудову книжку відсутні.

Позивачем була заявлена вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі за весь період перебування у трудових відносинах з позивачем, а саме з 03 червня 2019 року по 13 липня 2020 року.

Як вже вказано вище договір від 03 червня 2019 року сторонами не оспорювався і був чинним до закінчення строку визначеного його сторонами, тобто до 03 червня 2020 року, факт виконання позивачем робіт за вказаним договором фактично визнаний відповідачем в ході розгляду справи, так як вказувалось на виконання роботи дистанційно, неналежне виконання обов`язків позивачем належним чином не зафіксовано та мало місце волевиявлення сторін на продовження трудових відносин. Посилання відповідача на здійснені позивачем у цей проміжок часу прогули не доведені належним чином, так як не конкретизовані дати прогулів, визначена лише кількість днів у місяці, вістуні акти чи табелі обліку робочого часу, а тому не можуть бути прийняті до уваги суду.

Матеріали справи не містять даних про здійснення відповідачем оплати праці позивача. Разом з тим, колегія суддів вважає, що саме відповідач мала надати докази виконання взятого на себе зобов`язання по договору щодо оплати праці.

Розмір оплати праці позивача був визначений умовами договору в сумі 4500 грн на місяць, а отже враховуючи строк дії договору один рік, за 12 місяців позивач мала отримати заробітну плату на загальну суму 54000 грн (4500*12=54000).

Умовами договору також було визначено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання визначається згідно з чинним законодавством. Виходячи з положень ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані дні відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, ділиться на кількість календарних днів у розрахунковому періоді. Отримана середньоденна заробітна плата множиться на кількість днів відпустки, що підлягають оплаті. А отже розмір компенсації за невикористану відпустку позивача має становити 3550 грн (54000:365*24=3550).

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по заробітній платі за умовами договору від 04 червня 2020 року апеляційний суд враховує, що сторонами в судовому засіданні апеляційного суду визнано, що після його укладення його умови фактично не виконувались, а саме відповідачем не надавались завдання позивачу, а позивачем відповідно не здійснювалась робота обумовлена договором. Виходячи з положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Виходячи з визначення наведеного у ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

А отже враховуючи встановлені обставини фактичного невиконання сторонами умов трудового договору від 04 червня 2020 року і відповідно невиконання позивачем роботи за умовами цього трудового договору, відсутні підстави для стягнення з відповідача суми заробітної плати обумовленої договором від 04 червня 2020 року.

При зверненні до суд з позовом позивачем була заявлена вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Разом з тим після закінчення строку дії договору від 03 червня 2019 року сторонами на наступний день 04 червня 2020 року був укладений інший трудовий договір, що свідчить про те, що позивач не була звільнена, а сторони висловили волевиявлення на продовження трудових відносин. Також не знайшли свого підтвердження обставини звільнення позивача згідно з наказом № 12 від 15 червня 2020 року на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України та за згодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. А тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів також звертає увагу, що позов був поданий позивачем у жовтні 2020 року тобто до закінчення строку дії договору від 04 червня 2020 року, а обставини розірвання трудового договору у червні-липні 2020 року не знайшли свого підтвердження.

При зверненні до суд з позовом позивачем була заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з допущеним відповідачем порушення її трудових прав. Обставини порушення прав позивача знайшли своє підтвердження частково. Разом з тим стороною позивача не вказано в чому саме полягали її моральні страждання, в чому мали вираз втрати нормальних життєвих зв`язків і яких додаткових зусиль нею вчинено для організації свого життя, відповідно і не було надано доказів на підтвердження вказаних обставин.Обставини наявності моральних страждань та наявність додаткових зусиль для організації життя є визначальними показниками настання моральної шкоди. А отже за відсутності доведення цих обставин не можна стверджувати про наявність моральної шкоди заподіяної позивачу.

Вказане вище не було враховано судом першої інстанції у зв`язку з чим судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що дає підстави апеляційному суду для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог, а саме лише в частині стягнення заборгованості за умовами трудового договору від 03 червня 2019 року, інші позовні вимоги слід залишити без задоволення.

А отже доводи апеляційної скарги відповідача є такими, що знайшли своє підтвердження частково, тому подана відповідачем апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1, третя особа: Головне управління Держпраці у Київській області, Міністерство юстиції України про визнання наказу незаконним, зміну дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за умовами трудового договору від 03 червня 2019 року в розмірі 57550 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень.

Інші позовні вимоги - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: Т.О. Невідома

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2024 року.