ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

24 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 2-7/1993

Провадження № 22-ц/4820/1254/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя-доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року,

в с т а н о в и в:

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року у цивільній справі №2-7/1993 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину жилого будинку і розділ його задоволено. Свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане 12 грудня 1989 року на ім`я ОСОБА_3 . Полонською держнотконторою за реєстром №2244 на 21/100 жилого будинку з надвірними спорудами визнано частково недійсним. Визнано право власності на спадкове майно за законом, яке складається із житлового будинку і надвірних споруд в розмірі 5,25/100, що знаходиться в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 і виділено їй у власність кімнату 2-5 пл.10,8 кв.м., коридор 2-6 пл. 9,5 кв.м., 5,25 коридору 2-1 пл. 1,43 кв.м., коридор 2-2 пл. 4,6 кв.м., веранди П пл. 0,75 кв.м., 5,25 прибудови пл. 1,49 кв.м., підвал б-б пл. 8,6 кв.м. Виділено ОСОБА_3 у власність 15,75/100, що складається із кухні 2-3 пл. 10,7 кв.м., кімнати 2-4 пл. 16,7 кв.м., 15,7 коридору 4,27 кв.м., 15,75 веранди П пл. 2,25 кв.м., 15,75 прибудови «а» пл. 4,48 кв.м., підвал «б» пл. 6,1 кв.м. Частину коридору, веранди П і прибудову залишено в загальному користуванні. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за долю, що перевищує її долю 5296 крб. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати 6139 крб. Витрати на переобладнання на ізольовані частини покладено на позивачку.

06 травня 2024 року ОСОБА_1 , яка не брала участі у цій справі, подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду.

14 травня 2024 року Хмельницьким апеляційним судом направлено до Полонського районного суду Хмельницької області запит про витребування справи №2-7/1993.

16 травня 2024 року до апеляційного суду надійшла відповідь Полонського районного суду Хмельницької області про те, що справа №2-7/1993 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, знищена за закінченням строків зберігання. Оригінал рішення вищевказаної справи знаходиться в архіві Полонського районного суду Хмельницької області.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2024 року матеріали, зазначені як додаток до апеляційної скарги та копію апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку та встановлення порядку користування майном, направлено до Полонського районного суду Хмельницької області для ініціювання питання про відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року, що набрала законної сили 23 вересня 2024 року, у відновленні втраченого судового провадження по цивільній справі №2-7/93 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку та встановлення порядку користування майном відмовлено. Роз`яснено учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно підпункту 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинність з 15 грудня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частини 1 статті 291 ЦПК України (в редакції Закону 1963 року), що діяла на час ухвалення судом оскаржуваного рішення, касаційні скарги на рішення районних (міських) народних судів, обласних судів, Київського міського суду може бути подано протягом десяти днів з наступного дня після проголошення рішення. У такий же строк може бути внесено касаційне подання прокурора. У випадках, передбачених частиною четвертою статті 209 цього Кодексу, строк касаційного оскарження, внесення подання обчислюється з дня, наступного після того, який призначено судом для ознайомлення з мотивованим рішенням.

Законом України від 21 червня 2001 року №2540-ІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», який набув чинності з 29 червня 2001 року, введено в дію порядок апеляційного перегляду судових рішень.

Як передбачено пунктами 3 і 5 Перехідних положень зазначеного Закону, цивільні справи, які до 29 червня 2001 року надійшли для касаційного розгляду, вирішуються в порядку, визначеному для розгляду апеляційних скарг, а рішення, які станом на 29 червня 2001 року набрали чинності, можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Враховуючи дату проголошення судом першої інстанції оскаржуваного рішення (22 січня 1993 року), касаційна (апеляційна) скарга мала бути подана на нього у строк до 02 лютого 1993 року.

ОСОБА_1 пропустила строк на апеляційне оскарження рішення Полонського районного суду від 22 січня 1993 року та звернулася до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення цього строку.

Обґрунтовуючи заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 зазначила, що вона довідалася про ухвалення Полонським районним судом оскаржуваного рішення лише 10 квітня 2024 року, отримавши позовну заяву ОСОБА_4 з додатками у рамках цивільної справи №681/325/24.

Також, як слідує із матеріалів справи, отримавши 01 жовтня 2024 року ухвалу Полонського районного суду Хмельницької області від 05 вересня 2024 року про відмову у відновленні втраченого судового провадження по цивільній справі №2-7/93, ОСОБА_1 у визначений законом строк не оскаржувала цю ухвалу, погодившись із нею.

Відповідно до частини 3 статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Реалізуючи принцип верховенства права, суд при розгляді справи застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина 4 статті 10 ЦПК України).

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Ustimenko v. Ukraine (заява №32053/13, п. 46, рішення від 25 жовтня 2015 року) вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі Ryabykh v. Russia, заява № 52854/99, п.п. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Ponomaryov v. Ukraine, заява №3236/03, п. 41, рішення від 3 квітня 2008 року), що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, ?...?, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. mutatis mutandis, рішення у справі Aleksandr Shevchenko v. Ukraine, заява №8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року; Trukh v. Ukraine, заява №50966/99, ухвала від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Європейський суд з прав людини також зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (справа «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу після спливу більше 30 років з моменту постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення. Заявлені нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеного рішення суду є непереконливими та не обґрунтованими, а поновлення судом апеляційної інстанції цього строку призведе до порушення вимог статті 6 Конвенції та принципу правової визначеності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження не підлягає задоволенню. У зв`язку з цим апеляційне провадження у справі не може бути відкрите.

Керуючись статтями 127, 354, 357, 358, 381, 389, 390 ЦПК України,

у х в а л и в:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року залишити без задоволення.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 січня 1993 року у цивільній справі №2-7/1993 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину будинку та встановлення порядку користування майном.

Ухвала набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її постановлення.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай