КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/5729/23

21 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крапівцевої Олени Олександрівни на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Твердохліб Ю.О., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві Державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві Державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 22 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назва якого в подальшому змінена на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № K2S4GK00260072. Відповідно до п. 7.1 вказаного кредитного договору, банком надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 86 250,00 Євро на наступні цілі: придбання квартири - 69 000,00 Євро, а також у розмірі 17 250,00 євро - на сплату страхових платежів, з кінцевим терміном повернення 21.08.2032 року.

Згідно з п. 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним кредитним договором виступає іпотека квартири: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 придбав за кредитні кошти в сумі 69 000,00 євро.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, 23 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею 58,60 кв. м, житловою площею 28,90 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н. Ю. 23.08. 2007 року.

Рішенням Святошинського районного суду від 30 травня 2011 року у справі № 2-990/11 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № K2S4GK00260072 у розмірі 79 270,48 Євро, що у гривневому еквіваленті становить 860 191,72 грн, у рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на двокімнатну квартиру, загальною площею 58,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу даного предмету іпотеки згідно з умовами іпотечного договору від 23 серпня 2007 року.

У подальшому позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. із заявою про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2016 року, індексний номер 31675596, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.02.2023 року та 21.09.2021 року № 2902/26, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання трьох осіб, а саме: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 13.12.2007 року); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації 30.12.2010 року), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата реєстрації 06.12.2012 року).

Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у вищевказаній квартирі, яка належить АТ КБ «ПриватБанк» на праві власності, позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном, позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просив суд усунути АТ КБ «ПриватБанк» перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві Державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крапівцева Олена Олександрівна подала апеляційну скаргу в загальному порядку, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не досліджені обставини справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.

Зазначає, що придбання квартири АДРЕСА_1 здійснено за кредитні кошти.

За заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.02.23 року та 21.09.2021року№ 2902/26, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання 3 осіб - відповідачів у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Посилається на те, що реєстрація в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить АТ КБ «ПриватБанк» на праві власності, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися власним майном, що суперечить Конституції України та нормам цивільного законодавства.

В оскаржуваному рішенні місцевий суд посилається на п. 2 ч. 1. статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» щодо зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника, однак, суд не враховув положень статті 24 вказаного Закону, де визначено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням.

При цьому, зупинення дії певних норм законодавства на період дії воєнного стану не є підставою для відмови в задоволені позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товаримства Комерційний банк « ПриватБанк» Демарчук Наталя Олександрівна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлений у встановленому порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідачів.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання також не з`явився, 11 жовтня 2024 року начальник служби направив на адресу апеляційного суду листа в якому просить розглядати справу у відсутності їх представника та ухвалити рішення в інтересах дітей. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», назва якого в подальшому змінена на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2S4GK00260072.

Відповідно до п. 7.1 вказаного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 22.08.2007 року по 21.08.2032 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 86 250,00 євро на наступні цілі: купівля квартири у розмірі 69 000,00 євро, а також у розмірі 17 250,00 євро - на сплату страхових платежів.

Згідно з п. 7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним кредитним договором виступає іпотека квартири: двокімнатої квартир АДРЕСА_1 .

Із метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, 23.08.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира загальною площею 58,60 кв. м, житловою площею 28,90 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. 23 серпня 2007 року, реєстровий номер 5627.

Рішенням Святошинського районного суду від 30.05.2011 у справі № 2-990/11 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № K2S4GK00260072 у розмірі 79 270,48 євро, що у гривневому еквіваленті становить 860 191,72 грн, у рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 58,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу заданого предмету іпотеки, згідно з умовами іпотечного договору від 23 серпня 2007 року.

Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 21.09.2021 за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання трьох осіб, що підтверджується витягом №70129298, а саме: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата реєстрації 13.12.2007 року); ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата реєстрації 30.12.2010 року), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 (дата реєстрації 06.12.2012 року).

У Витязі № 89211964 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_2 станом на 15.02.2023 року в графах ПІБ стоять прочерки; в графах дата народженя 29.05.1972 року, 26.11.2007 року, 10.10.2012 року; в графах паспорт стоять прочерки; в графах дата реєстрації 13.12.2007року, 30.12.2010 року, 06.12.2012 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві Державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції посилався на недоведеність та безпідставність вказаних позовних вимог.

Зазначав, що факт непроживання відповідачів за місцем реєстрації позивачем не підтверджено; у разі відсутності відповідачів за місцем реєстрації про поважність причин такої їх відсутності позивач не обізнаний.Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року відповідає.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У справі, що переглядається, позивач просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном, а саме: двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що внаслідок невиконання боржником забезпеченого іпотекою кредитного зобов`язання банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за собою права власності на іпотечне майно.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, законом установлена належна процедура для реалізації права нового власника предмета іпотеки на виселення його мешканців, а саме надсилання останнім письмової вимоги про таке виселення, яка має бути виконана добровільно протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Тобто, Закон України «Про іпотеку» передбачає, що відповідна письмова вимога має бути отримана.

При цьому, примусове виселення мешканців іпотечного майна здійснюється на підставі рішення суду тільки тоді, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, тобто, не виконують положення отриманої ними письмової вимоги.

Крім того, такі умови також кореспондуються із положеннями статті 109 ЖК України.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) викладено висновок, що «у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначила таке: «У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Разом з тим у вказаних справах звернення стягнення на нерухоме майно здійснювалося на підставі рішення суду, а не в порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому Велика Палата Верховного Суду не конкретизувала порядок виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки це не було предметом розгляду суду.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду».

У справі, яка переглядається, положення про отримання мешканцями спірного майна надісланої іпотекодержателем письмової вимоги, що передбачене положеннями частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» і частини третьої статті 109 ЖК України (у відповідних редакціях) не залежать від того, за які кошти придбано іпотечне майно.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до сталого та послідовного підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом у справі, яка переглядається, на переконання колегії суддів, є частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку» і частина третя статті 109 ЖК України, які закріплюють правило про те, що зверненню до суду у спірних правовідносинах із позовом про виселення з іпотечного майна його мешканців передує встановлена законом процедура, частиною якої є направлення іпотекодержателем та/або новим власником майна письмової вимоги про виселення, отримання такої вимоги мешканцями житла та надання з дня такого отримання строку на виконання вимоги. Правова позиція Верховного Суду виклаена в постанові від 17 червня 2024 року у справі № 369/11363/16.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

У справі, що переглядається,позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, з якого вбачалося дотримання банком імперативних вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» і частини третьої статті 109 ЖК України, а саме направлення письмової вимогивідповідачампро виселення, отримання такої вимоги мешканцями квартир АДРЕСА_1 та надання відповідачам, з дня такого отримання, строку на добровільне виконання вимоги.

Позивачем не надано жодного доказу, з якого можливо достеменно встановити, що відповідачам на праві власності належить інший (інші) об`єкти житлової нерухомості, якими вони мають право безперешкодно користуватись.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанцї установивши, щотвердження позивача про непроживання відповідачів за місцем реєстрації є не підтвердженими; в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у спірній квартирі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі №201/7237/17, у якій встановлено, що банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житлом шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог банк посилався на те, що судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартиру) та визнано право власності за банком на вказане житло, однак відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, не сплачують кошти за комунальні послуги чим чинять перешкоди власнику майна у його користуванні. У вказаній справі Верховний Суд відхилив касаційну скаргу банку та погодився з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи відсутні відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у вказаній квартирі на підтвердження вимог банку щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Таким чином, вимоги банку про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав непроживання відповідачів у квартирі понад встановлені законом строки з тих підстав, що останні не проживають у квартирі та покинули житлове приміщення у добровільному порядку, належними та допустимими доказами у справі не підтверджуються.

Доводи апеляційної скарги про те, що придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 здійснено за кредитні кошти, у зв`язку із чим, відповідачі безумовно підлягають виселенню зі спірного майна, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, так як обставини про те, за які кошти було придбане спірне житло є визначальним при вирішенні судом питання чи підлягає наданню інше постійне жиле приміщення громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, що були передані в іпотеку, що передбачено, зокрема, частиною другою статті 109 ЖК України.

Проте поза увагою апелянтазалишилося те, що, залишаючи позов у цій справі без задоволення, суд першої інстнції не обґрунтовував своє рішення виключно частиною другою статті 109 ЖК України, оскільки посилання на указану статтю у справі було здійснено в контексті оцінки прав осіб, передбачених нормами ЖК України, статтею 8 Конвенції та загальних підходів ЄСПЛ до вирішення питань, що впливають на права осіб на житло в розумінні положень цієї Конвенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що зупинення дії певних норм законодавства на період дії воєнного стану не є підставою для відмови в задоволені позовних вимог,колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи свідчать про неправильне розуміння апелянтом визначених судомпершої інстанції підстав для відмови в задоволенніпозову у цій справі.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83гс21).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд першої інстанції доповнив мотивувальну частину оскарженого рішення посиланням на Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»після того, як дійшов основного висновку у цій справі про відмову у позові через недоведення позивачем своїх доводів про непроживання відповідачів за місцем реєстрації; відсутності в матеріалах справи доказів, зокрема, актів, складених балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу непроживання та причин непроживання відповідачів у спірній квартирі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крапівцевої Олени Олександрівни в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крапівцевої Олени Олександрівни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крапівцевої Олени Олександрівнизалишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крапівцевої Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 23 жовтня 2024 року.

Головуючий: Судді: