КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря судового засідання Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», поданою представником Тузовою Владиславою Олександрівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, та просила стягнути із відповідача на її користь вклад у розмірі 20 000,41 доларів США, проценти на вклад у сумі 14 685,05 доларів США, три відсотки річних у сумі 4 191,87 доларів США та пеню у розмірі 219 677,26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11 лютого 2013 року між нею - ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» №SAMDN0322 за умовами якого вона внесла суму банківського вкладу - 15 000,41 доларів США строком визначеним сторонами на 6 місяців та та з нарахуванням на вказану суму - 8.5% річних. 17 липня 2013 року даний рахунок було нею поповнено на 3 000,00 доларів США, а 07 серпня 2013 року ще на 2 000,00 доларів США.

15 травня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» виніс рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії «Кримське регіональне управління «ПАТ Комерційний Банк «Приватбанк». Вклад позивачу не повернуто. Договір банківського вкладу, як зазначає позивач, не був розірваний.

Позивач дізналась із засобів масової інформації, що 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами усіх кримських клієнтів банку.

З урахуванням того, що умовами договору банківського вкладу передбачено пролонгацію договору кожних півроку на новий шестимісячний строк, і при цьому сторонами було погодженою відсоткову ставку у розмірі 8,5 відсотків, тому вона 05 листопада 2021 року звернулася до Банку із заявою про розірвання договору банківського вкладу та повернення депозитного вкладу. Однак банк на вказане звернення ніяк не відреагував у зв`язку з чим вона просила у судовому порядку вирішити вказаний спір та задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2024 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 20 000,41 доларів США, проценти на вклад у сумі 14 685,05 доларів США, три відсотки річних у сумі 4 191,87 доларів США. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Тузова В.О., яка діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку зібраних по справі доказів, просить рішення суду в задоволеній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що внаслідок укладання між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за спірним договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за таким договором. Суд у порушення процесуальних вимог закону не з`ясував суб`єктний склад учасників справи та безпідставно поклав на Банк обов`язок по відшкодуванню позивачу грошових коштів за банківським вкладом, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не є боржником у даних зобов`язаннях.

Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції погоджуючись із доводами позивача про не сплату банком позивачці процентів за укладеним договором банківського вкладу не виконував його з моменту його укладення -13 лютого 2013 року і до дати звернення до Банку із заявою про розірвання договору не дослідивши матеріалів справи та умов договору за яким передбачено, що нараховані банком проценти перераховуються на окремо відкритий банківський рахунок - № НОМЕР_1 , про що зазначено у п.20 укладеного договору Банківського вкладу. Тому стягнення судом процентів за період із 11 лютого 2013 року 11 листопада 2021 року є не правильним, оскільки станом на час припинення роботи Кримського відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» згідно даних банку на банківському рахунку позивачки по вкладу була зазначена сума 20128,63 долара США , що свідчить проте, що зобов`язання по перерахунку процентів на окремо відкритий банківський рахунок - № НОМЕР_1 банком виконувалися.

Також неправильним на думку апелянта є нарахування та стягнення із Банку на користь позивачки 3% річних за період із 17 листопада 2014 року по 11 листопада 2021 рік , оскільки виходячи із позиції позивача договір банківського вкладу між сторонам був розірваний лише після отримання банком заяви ОСОБА_1 07 листопада 2021 року тому і час несвоєчасного виконання зобов`язань з повернення Банком вкладу за даним договором становить лише 4 дні з 07 по 11 листопада 2021 року.

З урахуванням викладеного просила апеляційну скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник АТ КБ «ПриватБанк», Тузова В.О. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити.

Представник позивачки у справі ОСОБА_1 , адвокат Тарасова-Патрай К.А. у судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог закону. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 11 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» і уклала договір банківського вкладу «Стандарт» №SAMDN0322 (далі - Договір) на умовах: сума банківського вкладу - 15 000,41 доларів США, відсоткова ставка - 8.5% річних, період начислення процентів по вкладу - 1 місяць, мінімальний строк вкладу - 6 місяців, номер рахунку № НОМЕР_2.

Згідно з платіжним дорученням від 11 лютого 2013 року № ОСОБА_1 здійснила переказ на банківський рахунок № НОМЕР_2 у розмірі 15 000,41 доларів США, призначення платежу: «до вкладу договір SAMDN0322».

Відповідно до квитанцій внесення на рахунок коштів 17 липня 2013 року рахунок НОМЕР_2 поповнено на 3 000,00 доларів США, а 07 серпня 2013 року ще на 2 000,00 доларів США.

05 листопада 2021 року позивач зверталась до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про розірвання депозитного договору та повернення вкладу з процентами.

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем у справі доведено факт внесення на депозитний рахунок відповідача грошових коштів в розмірі 20000 доларів США, а відповідачем доказів на повернення вказаної суми коштів суду не було подано, тому суд визнав вимоги про стягнення вказаних коштів такими відповідають положенням ч.1 ст. 1058, ч.3 ст. 1060 ЦК України.

Доведеним та обґрунтованим суд першої інстанції визнав і вимоги позивача про стягнення із відповідача процентів за користування відповідачем внесених на депозитних рахунок коштами в розмірі 14685,05 доларів США та три відсотки річних у розмірі 4191,87 доларів США.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції у частині стягнення процентів та три відсотків річних виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ "ПриватБанк".

Постановою Національного банку України від 19 березня 2003 року № 124 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2003 року за № 353/7674, яка на цей час втратила чинність на підставі постанови Національного банку України від 01 березня 2016 року № 129), затверджено Правила організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, в якій міститься Форма № 625 (місячна) "Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку".

Зазначена Форма містить у собі відомості про усі істотні умови депозитних договорів контрагентів банку, загальний розмір зобов`язань банка за якими перевищує два мільйони гривень.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Із матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» і уклала договір банківського вкладу «Стандарт» №SAMDN0322 (далі - Договір) на умовах: сума банківського вкладу - 15 000,41 доларів США, відсоткова ставка - 8.5% річних, період начислення процентів по вкладу - 1 місяць, мінімальний строк вкладу - 6 місяців, номер рахунку № НОМЕР_2.

Умовами вказаного вище договору, погодженого сторонами було передбачено строк на 12 місяці, до 11 лютого 2014 року включно, а також процентна ставка по вкладу складає 8,5 % річних. Період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць. Вказаний договір передбачає автоматичну пролонгацію згідно до п. 5 Договору (а.с. 5)

Також із матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2021 року позивачка як споживач послуг банку звернулася до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення грошового вкладу та нарахованих Банком процентів. Вказана заява була вручена представнику Банку 07 листопада 2021 року ( а.с. 11).

Із пояснень представника відповідача викладених у апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді справи вбачається, що відповідач взятих на себе зобов`язань по поверненню коштів та нарахованих процентів споживачу не виконав, мотивуючи це тим, що вказаний борг за договором банківського вкладу переведений на ТОВ ФК "Фінілон" згідно договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.

Колегія суддів перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині твердження відповідача про про переведення боргу та належного відповідача у справі враховує наступні норми матеріального права та наявні в справі докази.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як випливає зі змісту статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, встановивши, що кредитор - ОСОБА_1 згоди за заміну боржника з банку на ТОВ "ФК "Фінілон" не надавала, дійшов правомірного висновку що саме АТ КБ "ПриватБанк" є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, так як банк передав свої обов`язки боржника новому боржнику, не отримавши згоди вкладника.

Отже, є безпідставним посилання у касаційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" про те, що ТОВ "ФК "Фінілон", як новий боржник за договором, який є предметом спору у цій справі, повинен виконувати всі договірні зобов`язання.

Щодо стягнення вкладу та процентів за договором банківського вкладу колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом (частина перша статті 1074 ЦК України).

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійти висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладів.

Відповідно до статті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Згідно з частинами першою, п`ятою-шостою статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-247цс14.

Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до умов укладеного сторонами договору банківського вкладу передбачено нарахування процентів на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в Банку до закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод за договором.

У пункті 7 договору банківського вкладу передбачено право сторін дострокового розірвання вказаних договорів з повідомленням сторони за 2 банківські дні до дати розірвання договору.

Так із матеріалів справи вбачається, що позивач у справі як сторона за договором банківського вкладу договору №SAMDN0322 від 11 лютого 2013 року звернулася 05 листопада 2021 року із заявою про розірвання вказаного договору вкладу. Дана заява надійшла до банку 07 листопада 2021 року ( а.с. 11) Тому колегія суддів вважає, що вказаний договір банківського вкладу є розірваний із 09 листопада 2021 року відповідно до п. 7 Договору банківського вкладу.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 757/2801/20-ц, який відповідно ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується судом апеляційної інстанції.

Так із матеріалів справи вбачається що дійсно відповідач отримавши від позивачки у справі 20000,41 доларів США, тому зобов`язаний повернути вказану суму коштів.

Крім того, користуючись вказаними коштами на протязі з 13 лютого 2013 року по 07 листопада 2021 року відповідач згідно до п. 27 умов вказаного договору зобов`язаний був нараховувати проценти у розмірі 8,5 % ( а.с.5).

Як вбачається із матеріалів справи та умов укладеного договору, зокрема із п. 20 , сторони погодили, що Банк нараховані позивачці проценти перераховує на окремо відкритий рахунок № НОМЕР_3 .

Позивач вказані обставини не заперечив, тому колегія суддів враховуючи обставини вказаної справи, а також те, що відповідач визнав факт не виконання ним обов`язку щодо виплати процентів за вкладом, починаючи з 15 травня 2014 року і по дату розірвання договору, мотивуючи це тим, що він уступив боргове зобов`язання ТОВ «Фінілон», тому колегія суддів вважає, що проценти за вказаним договором у розмірі 8,5% річних повинні бути стягнуті із відповідача на користь позивача у розмірі 12743,24 доларів США ( 20000,41 х 8,5/100 х 2738 днів/365).

Щодо доводів апелянта про неправильність нарахування процентів за ч.2 ст. 625 ЦК України то колегія суддів враховує наступне.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) уже неодноразово вказувалося, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20).

Враховуючи, що договір між сторонами був розірваний 07 листопада 2021 року, а позивач просить стягнути вказані кошти по 11 листопада 2021 року тому час на який повинен бути нараховані три відсотки становить чотири дні, з врахуванням вказаного сума трьох відсотків річних на суму неповернутого вкладу буде складати 6,58 доларів США ( 20000,41 х 3/100 х 4/365), а сума трьох відсотків річних на суму несплачених процентів буде складати 4,20 доларів США ( 12743,24 х 3 /100 х 4 /365)

Таким чином загальна сума трьох відсотків річних передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України становить 10,78 доларів США, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір не правильно застосував норми матеріального права, що призвело до постановлення помилкового рішення у справі, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення по суті.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», подану представником Тузовою Владиславою Олександрівною , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2024 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) суму банківського вкладу у розмірі 20 000,41 доларів США за договором банківського вкладу №SAMDN0322 від 11 лютого 2013 року, проценти на вклад у сумі 12743,24 доларів США, три відсотки річних у сумі 10,78 доларів США, а всього 32754,43 доларів США ( тридцять дві тисячі сімсот п`ятдесят чотири доларів США 43 центів США).

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв