Справа № 125/752/24
Провадження № 22-ц/801/1977/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 рокуСправа № 125/752/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Барського районного Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2024 року, ухвалене суддею Хитруком В.М. в м. Бар, повне рішення складено 26 липня 2024 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти в твердій грошовій сумі на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 15 000 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем з 25 жовтня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З січня 2024 року відносини між сторонами погіршилися, вони не проживають разом, домашнє господарство не ведуть. Діти постійно проживають з позивачем в орендованій квартирі у Києві та перебувають на її утриманні, що вимагає значних щомісячних витрат на їжу, одяг та розвиток дітей.

Відповідач надає кошти на утримання обох доньок у розмірі п`яти тисяч гривень в середньому розрахунку на один календарний місяць, проте цих коштів недостатньо для забезпечення усіх потреб дітей, зокрема: харчування, одяг, навчання, розвиток, відпочинок, оздоровлення, тощо.

ОСОБА_1 зазначила, що офіційно працює та щомісячно отримує заробітну плату в розмірі 15 000 гривень, однак, цих коштів не вистачає для нормального утримання двох доньок, враховуючи, що за оренду квартири щомісячно вона сплачує 10 000 гривень.

Оскільки будь-які домовленості між сторонами щодо способу виконання обов`язку утримувати дітей відсутня, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом.

Рішенням Барського районного Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень щомісячно, починаючи з 09 квітня 2024 року i до досягнення старшою дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1 211,20 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, частково задовольнивши позовні вимоги, та стягувати з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 гривень, щомісячно, починаючи з 09 квітня 2024 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

У скарзі зазначає, що судом не наведено мотивів щодо стягнення аліментів саме у визначеному судом розмірі та не зазначено доказів, які є належними і дають підстави вважати, що такий розмір аліментів може сплачуватися відповідачем. Позивачем до позовної заяви не додано доказів того, що вона несе такі витрати на дітей щомісячно, як і не надано доказів того, що його доходи дозволяють сплачувати аліменти у заявленому розмірі. Наразі він сплачує 5 000 гривень на утримання дітей, тобто по 2 500 гривень на кожну дитину, що становить більше аніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а інколи сплачує і більшу суму. В силу закону батьки повинні порівну нести витрати на утримання дітей та порівну виконувати батьківські обов`язки. Судом не було враховано положення матеріальних норм, які регулюють дані правовідносини, а також ті обставини, що його дохід є мінливим, він офіційно не працевлаштований і не з`ясовано його змогу сплачувати аліменти у вказаному розмірі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що з 25 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 2014 року (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - дочка ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 16 лютого 2016 року та серії НОМЕР_3 від 27 червня 2018 року відповідно (а.с.18,19).

Сторонами визнається, що з січня 2024 року вони разом не проживають, діти проживають разом із матір`ю і на їх утримання позивач сплачує орієнтовно 5 000 гривень щомісячно.

Дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №136 Деснянського району міста Києва з 18 червня 2020 року, що підтверджується копією довідки дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №136 Деснянського району міста Києва від 02 квітня 2024 року №4 (а.с.24).

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ(78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому даний обов`язок є особистим, індивідуальним обов`язком як матері, так і батька.

У ч. 1, 3 ст. 181 СК України зазначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі, за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У частині другій цієї статті зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції, застосувавши положення статей 182, 184 СК України, на підставі поданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що стягнення аліментів в розмірі 10 000 гривень на двох малолітніх дітей відповідає нормам закону та є необхідним і достатнім для дітей відповідного віку.

У ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про недоведеність позивачем розміру витрат, які вона несе на утримання дітей щомісячно, а також недоведеність його можливості сплачувати аліменти у заявленому розмірі.

Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, адже виховання дітей одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.

Норми національного та міжнародного права вказують на те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе. Дитині має забезпечуватися такий захист, який є необхідним для її благополуччя.

У справі встановлено, що малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яким на момент звернення до суду із даним позовом виповнилося вісім та п`ять років відповідно, проживають разом із матір`ю. Отже, всі витрати на харчування, одяг, навчання, відпочинок, розвиток тощо несе позивачка, що не спростовано в свою чергу відповідачем. Кошти, які надаються ОСОБА_1 у добровільному порядку, мають періодичний та мінливий характер і вказана обставина не позбавляє позивачку права на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів.

Колегія суддів враховує, що відповідач є особою працездатного віку і ним не наведено обставин, які б перешкоджали йому забезпечувати нормальні матеріальні умови для життя та розвитку дітей.

ОСОБА_1 зазначає про те, що його дохід є мінливим і він офіційно не працевлаштований, що не було враховано судом. Разом з цим, розмір свого доходу ОСОБА_1 не вказує і доказів на підтвердження свого матеріального стану, які б підтвердили відсутність у нього доходу, не надає.

Оскільки ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 жодних доказів на підтвердження розміру свого заробітку (доходу) не надав, відтак апеляційний суд позбавлений можливості констатувати, що визначений судом до стягнення розмір аліментів не відповідає вимогам розумності, справедливості та не є співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.

Також апеляційний суд зважає на те, що у позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що вона разом з дітьми проживає в орендованій квартирі в м. Києві і щомісячна плата за оренду квартири становить 10 000 гривень. До січня 2024 року оренду плату відповідно до укладеного 07 листопада 2023 року відповідачем договору оренди сплачував останній, однак, із січня цього року всі платежі здійснюються позивачем за фінансової підтримки її батьків.

Подаючи відзив на позов ОСОБА_1 зазначив про те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, чи винаймає наразі вона квартиру та які витрати у зв`язку з цим вона несе, так як договір оренди від 07 листопада 2023 року не підтверджує вказані обставини.

Суд першої інстанції відхилив наданий позивачем договір оренди житлового приміщення від 07 листопада 2023 року як доказ з тих підстав, що позивачка не є стороною цього договору.

ОСОБА_1 , враховуючи позицію відповідача та суду першої інстанції, до відзиву на апеляційну скаргу додала договір оренди житлового приміщення, укладений 07 липня 2024 року від її імені з новим орендодавцем. За умовами вказаного договору ОСОБА_1 сплачує за оренду квартири по АДРЕСА_1 7 000 гривень щомісячно.

Апеляційний суд, враховуючи ту обставину, що позивачка в позові зазначала про те, що проживає разом з дітьми в м. Києві в орендованій квартирі, а відповідач в свою чергу не заперечував той факт, що ОСОБА_1 власного житла не має і проживає з дітьми в орендованій квартирі, вважає за можливе прийняти до уваги вказаний доказ.

Натомість, решта доказів в силу ч. 3 ст. 367 ЦПК України не приймаються апеляційним судом, оскільки вони надані на підтвердження обставин, які не були предметом позову.

Також апеляційний суд бере до уваги загальновідомий факт про те, що м.Київ є одним із найдорожчих міст України для життя, а відтак і витрати на дітей більші, ніж зазвичай.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що аліменти в розмірі 5 000 грн на кожну дитину будуть мінімально необхідними для потреб малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і відповідатимуть теперішнім можливостям батька надавати таку допомогу, оскільки зворотного ним не доведено.

Підсумовуючи апеляційний суд вважає, що викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залити без задоволення.

Рішення Барського районного Вінницького міського суду Вінницької області від 22 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.С. Панасюк

Т.М. Шемета