Справа № 446/1392/20 Головуючий у 1 інстанції: Самсін М. Л.
Провадження № 22-ц/811/2402/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Марко О.Р.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Білик Р.О., представника відповідача АТ «Українська залізниця» - Кінцак С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 30 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Кам`янка - Бузька міської ради про зобов`язання провести приватизацію квартири,

ВСТАНОВИВ:

в липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив зобов`язати акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі АТ «Українська залізниця») провести приватизацію квартири (державного житлового фонду) - квартири АДРЕСА_1 та передати її у приватну власність ОСОБА_1 та членів його сім`ї.

В обґрунтування позову посилався на те, що він з 1980 року працює в системі залізничної колії. Дружина позивача, ОСОБА_3 також працює на залізничному транспорті. З метою покращення житлових умов у 2001 році позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї видано ордер № 228 від 06 липня 2001 року на право зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим його було знято з квартирної черги, на якій він перебував як молодий спеціаліст. З того часу і до тепер він разом з членами його сім`ї постійно безперервно проживають за вказаною адресою. Свого права на безкоштовну приватизацію державного житлового фонду не використовував. Зазначає, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» він має право на приватизацію даного житлового приміщення. В той же час, на неодноразові його звернення на адресу Регіональної філії «Львівська залізниця» з цього приводу він постійно отримував відписки про недостатність тих чи інших умов, необхідних для передачі житла у приватну власність. Тому, з метою реалізації свого гарантованого законом права на приватизацію житлових приміщень, що перебувають у державній власності, звернувся на адресу Регіональної філії «Львівська залізниця» та АТ «Українська залізниця» із заявою про передачу йому та членам його сім`ї у власність квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Проте, на такі свої заяви він отримав відповіді, з яких вбачається, що здійснити приватизацію даної квартири неможливо з огляду на відсутність у структурі відповідача та його Регіональної філії відповідного органу, а також у зв`язку із включенням даної квартири у статутний фонд відповідача. Вважає таку позицію відповідача протиправною, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Просив позов задовольнити.

Рішенням Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 30 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа: Кам`янка - Бузька міської ради про зобов`язання провести приватизацію квартири, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши в липні 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій міститься прохання скасувати рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 30 січня 2024 року, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутні будь які обґрунтування, які стали підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач з 1980 року працює в системі залізничної колії. Дружина позивача, ОСОБА_3 також працює на залізничному транспорті. З метою покращення житлових умов у 2001 році позивачу ОСОБА_1 та членам його сім`ї видано ордер № 228 від 06 липня 2001 року на право зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим його було знято з квартирної черги, на якій він перебував як молодий спеціаліст. Відтоді і до теперішнього часу він разом з членами його сім`ї постійно безперервно проживають за вказаною адресою. Свого права на безкоштовну приватизацію державного житлового фонду не використав.

Так, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», в тому числі, визначено об`єкти, які не підлягають приватизації. Квартира позивача до зазначеного переліку не відноситься.

Вважає, що судом не враховано, що позивача і його сім`ю вселено до квартири на законних підставах і законність їх проживання ніхто не оспорює. Власником квартири або балансоутримувачами не пред`являлося до позивачу претензій щодо незаконності мешкання у квартирі.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Такий висновок зроблено у поставні Верховного Суду від 24 лютого 2021 року по справі № 296/4642/19.

Враховуючи, що у позивача є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, він має право у встановленому законом порядку на приватизацію житлового приміщення, в якому він зареєстрований та фактично проживає. Відмова відповідача в реалізації його права на приватизацію порушує право позивача та членів його сім`ї.

В серпні 2024 року зареєстровано відзив АТ «Українська залізниця» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому міститься прохання відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, а також пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Кам`янка-Бузької міської ради народних депутатів Львівської області від 25 червня 2001 року № 228 «Про надання квартири» вирішено видати ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - заступнику начальника Кам`янка-Бузької дистанції колії та його сім`ї: ОСОБА_3 , 1967 р.н. - дружина; ОСОБА_4 , 1992 р.н. - син; ОСОБА_5 , 1994 р.н. - син, житловою площею - 41,5 кв. м, загальною площею - 70,7 кв. м з комунальними вигодами.

Під час апеляційного розгляду додаткового встановлено, що вказані особи і на даний час зареєстровані та проживають і спірній квартирі, а також те, що ними не використано своє право на приватизацію житла.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Метою звернення до суду ОСОБА_1 із вказаним позовом є захист його та членів його сім`ї порушеного, на його думку, права на приватизацію державного житлового фонду, а саме квартири, в якій вони постійно проживають.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Можливість набуття фізичною або юридичною особою права власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, передбачено також частиною першою статті 345 ЦК України.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Цим Законом визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Відповідно до статті першої Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (частина перша статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (частина друга статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі - Положення), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішенням органу приватизації.

Відповідно до пункту 4 цього Положення передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Згідно з пунктом 18 цього Положення громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

За змістом наведених нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, передача у спільну власність квартир, які підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 14 вересня 2021 року у справі № 473/2473/20 (провадження № 61-38св21), від 27 лютого 2023 року у справі № 215/1765/21 (провадження № 61-218св23).

Згідно з пунктом 3.3 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла № 1-38/2010 від 10 червня 2010 року), приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом.

Тобто, правом на звернення до суду з позовом у спорі, що виникає при приватизації державного житлового фонду наділені усі особи, які є суб`єктами приватизації, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Встановивши, що право на приватизацію спірної квартири мають як позивач, та і члени його сім`ї, проте з вказаним позовом звернувся лише сам позивач, колегія суддів доходить висновку, що відсутнє порушене право лише позивача, адже без вирішення питання щодо права на приватизації спірної квартири членами його сім`ї, які за обставинами цієї справи не були позивачами, як і не уповноважили ОСОБА_1 в належний спосіб здійснювати представництв їхніх інтересів, вирішити даний спір по суті з урахуванням інтересів усіх зацікавлених осіб не видається можливим.

Наведене є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову, проте не позбавляє усіх зацікавлених у приватизації спірної квартири осіб звернутися до суду в подальшому, якщо вони вважатимуть, що має місце порушення їх прав у цьому питанні.

У цьому зв`язку, колегія суддів не здійснює аналіз інших доводів апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої (взагалі не вказав в оскарженому рішенні жодних мотивів) апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті залишити без змін

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме, що оскаржуване рішення змінено лише в мотивувальній частині, підстави для розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 30 січня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич