Номер провадження: 22-ц/813/618/24
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, зобов`язання звільнення спірної земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року Перший заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду з наведеним вище позовом, посилаючись на те, що 28.10.2010 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ТОВ «Берег-Трейд» було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ТОВ «Берег-Трейд» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку, площею 3,8121 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території. 19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та Обслуговуючим кооперативом «Граніт» укладений договір, згідно з яким ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , за винагороду, що складає 3 746,08 кв.м. площі житлових приміщень у об`єкті, а також - 10% від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту. У 2013 році комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію. 16 липня 2015 року Орендарем ТОВ «Берег-Трейд» розірвано з Одеською міською радою договір оренди земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року та зазначена земельна ділянка, площею 3,8121 га, передана Орендодавцю. На даний час власником земельної ділянки є Одеська міська рада, яка в оренду чи постійне користування спірну земельну ділянку не передавала.

Під час здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, встановлено, що ОСОБА_2 самовільно зайнято земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка вільна від забудови, під автомобільну стоянку, металеві паркани, шлагбауми та асфальтове покриття.Також встановлено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24468775 від 16.09.2015 року державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області зареєстроване право власності на машино-місце № НОМЕР_1 , як на об`єкт нерухомості, розташований у будинку АДРЕСА_1 , яке однак, не перебуває у житловому будинку, не було побудовано, як об`єкт нерухомості, а розташоване на земельній ділянці, без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру, тощо. Машино-місце, яке є предметом спору, не є об`єктом нерухомого майна, не наділене індивідуальними ознаками, а тому не може бути об`єктом цивільних прав та не підлягає державній реєстрації. Фактично воно перебуває на земельній ділянці, яка не має кадастрового номеру, її межі не встановлені в установленому законом порядку, відомості щодо неї не внесені до Державного земельного кадастру. Незважаючи на порушення вимог законодавства, державним реєстратором прийнято рішення № 24468775 від 16.09.2015 року про державну реєстрацію прав цього об`єкта, як нерухомого та видано ОСОБА_2 свідоцтво № НОМЕР_2 від 16.09.2015 року про право власності на спірний об`єкт машино-місця. Реєстрація на спірне машино-місце відбулася на підставі договору про викуп паю машино-місця, укладеного між головою ОК «Граніт» ОСОБА_2 та пайщиком ОСОБА_2 (одна й та сама особа), з якого вбачається, що кооператив зобов`язується по закінченню будівництва передати пайщикам машино-місця розташовані у будинку по АДРЕСА_1 . Разом з тим, ОСОБА_2 , як голові ОК «Граніт», не могло бути не відомо, що спірне машино-місце розташоване не у будівлі, а на вільній від забудови земельній ділянці. Зазначена обставина не перевірена органом державної реєстрації під час реєстрації неіснуючого об`єкта нерухомості. В подальшому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості про об`єкт № 0 (машино-місце № 151) було закрито. Проте, у Державному реєстрі реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Васильковою Є.В. зареєстроване спірне машино-місце № НОМЕР_1 за новим реєстраційним номером: 01. Незважаючи, що право власності за ОСОБА_2 зареєстровано незаконно, останній на підставі договору купівлі-продажу № 815 від 17.08.2016 року продав зазначений об`єкт ОСОБА_1 . На даний час ділянка, на якій розташоване машиномісце, використовується ОСОБА_1 , на ній розташований металевий навіс, використання спірного машиномісця для користування іншими особами перешкоджається встановленим шлагбаумом та охороною. Оскільки Одеська міська рада будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки у власність (користування) не приймала, існуюча реєстрація права власності порушує права територіальної громади м. Одеси, як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне машиномісце. Порушення вимог законодавства України спричиняє державі і територіальній громаді економічні збитки, перешкоджає здійсненню передбаченого Конституцією України права власності на землю, тягне нераціональне використання земель. Листом від 08.08.2018 року Військовою прокуратурою повідомлено ОМР про зазначені порушення законодавства, проте, отримавши 04.09.2018 року листа, Одеською міською радою і досі не вжито жодних заходів на поновлення прав територіальної громади, що є підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді.

На підставі наведеного, прокурор просив:

1) визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Васильковської Євгенії Валеріївни, індексний номер № 30790258 від 04.08.2016 року, на підставі якого за ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна машино-місця №151 площею 15 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) на об`єкт нерухомого майна машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

3) визнати недійсним договір купівлі-продажу № 815 від 17.08.2016 року машиномісця № НОМЕР_1 , площею 15 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 );

4) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 ) на об`єкт нерухомого майна машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого за адресою - АДРЕСА_1 ;

5) зобов`язати ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 ) звільнити земельну ділянку, площею 15 кв. м., яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 (машиномісце № НОМЕР_1 );

6) встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого це рішення суду є підставою для припинення права власності ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 ) та ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) на об`єкт нерухомого майна № 01, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно;

7) стягнути з відповідачів на користь прокуратури Одеської області понесені судові витрати.

Заперечуючи проти позовних вимог прокурора, ОСОБА_2 зазначив, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки державна реєстрація прав на нерухоме майно не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності. Договір про викуп паю на машино-місце, який став підставою для видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності та реєстрації речових прав на нерухоме майно, не скасований та є чинним, у зв`язку з чим визнати свідоцтво про право власності на машино-місце недійсним не можна. Крім того, законом не передбачено обов`язку державного реєстратора здійснювати перевірку місця розташування нерухомого майна, чи з`ясовувати наявність або відсутність кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташоване майно. Крім того, позивач не довів, що договором купівлі-продажу порушено його законні права та інтереси, а у сторін при його укладенні була мета заволодіти чужою земельною ділянкою. Крім того, на думку ОСОБА_2 , заявлені прокурором вимоги про звільнення земельної ділянки, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 , фактично означає знесення належного їй на праві власності майна, що є порушенням права власності останньої, гарантованого ст. 41 Конституції України. Крім того, ОСОБА_2 просив застосувати строк позовної давності, оскільки про розміщення об`єктів нерухомого майна (машино-місць за спірною адресою), на земельній ділянці територіальної громади, ОМР знала ще в 2016 році, отримавши вперше 23.06.2016 року судову повістку до суду в межах розгляду справи № 522/7822/16-ц та ознайомлення представника ОМР з матеріала справи 10.01.217 року або з 07.12.2016 року, коли ОМР прийняла рішення про надання ОК «Шлях» дозволу на виготовленняи проектної документації щодо відведення в багатострокову оренду земельної ділянки загальною площею 0,6886 га., яка фактично склалається з 5 землеьних ділянок, розташованих по периметру житлового комплексу «Академмістечко» по АДРЕСА_2 , на якій вже розташовані об`єкти нерухомого майна (машино-місця). Крім того, ОСОБА_2 вважає, що у прокурора відсутні підстави для представництва інтересів держави, оскільки ОМР самостійно може вирішувати питання місцевого значення, в тому числі і шляхом звернення до суду, а прокурор наділений таким правом лише у виключних випадках, передбачених законом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. 128 ЦПК України належним чином повідомленими та обізнаними про судові засідання призначені на 10.10.2023 року о 14-30 год., на 30.01.2024 року о 15-00 год., на 14.05.2024 року о 14-30 год., на 08.10.2024 року о 15-00 год. відповідачі та їхні представники не з`явились, про причини не явки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників (відповідачів) до апеляційного суду не є обов`язковою, а відповідачі та їх представники не з`явились в судові засідання вчетверте поспіль, в матеріалах справи містяться письмові пояснення представника ОСОБА_2 , а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з липня 2020 року, а в апеляційному суді з грудня 2021 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності прокурором позовних вимог про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності, звільнення земельної ділянки, а також, що обраний спосіб захисту у вигляді зобов`язання звільнити спірну земельну ділянку в натурі є неефективним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а навпаки призведе до не дотримання справедливої рівноваги та фактично означає знесення належного на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна з посиланням на її самовільне зайняття.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що:

- 28 жовтня 2010 року між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Берег-Трейд" (Орендар) було укладено та нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого ТОВ "Берег-Трейд" прийняло у строкове платне користування земельну ділянку, площею - 3,8121 га., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території. Договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чужовською Н.Ю. за реєстраційним № 4004(т.1 а. с. 13-17);

- 19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та Обслуговуючим кооперативом «Граніт» укладений договір, згідно з яким ОК «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою - АДРЕСА_1 . Право на ведення будівельних робіт надано за винагороду, що складає 3746,08 кв. м. площі житлових приміщень у об`єкті, а також - 10% від загальної кількості машино-місць у паркінгу об`єкту (т.1 а. с. 18-21);

- згідно з декларацією від 29.12.2012 року № ОД8 Інспекції ДАБК в Одеській області про готовність об`єкта (комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 ) до експлуатації будівництво комплексу закінчено та об`єкт готовий до експлуатації. При цьому вбачається, що також було введено в експлуатаціє разом з житловою площею, і місця для постійного та тимчасового зберігання автотранспортних засобів загальною площею 2 973,6 кв. м., кількість 118 машиномісць;

- 16 липня 2015 року Орендарем ТОВ «Берег-Трейд» направлене звернення до Голови ОМР (вих. № 16/07) про відмову продовження оренди із проханням розірвати з ОМР договір оренди земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року на земельну ділянку, площею - 3,8121 га. (т.1 а. с. 22);

- 18.08.2015 року між обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_2 укладено Договір №800/М про порядок викупу пая машиномісця, до переліку якого також увійшло машиномісце № НОМЕР_1 , згідно якого кооператив приймає пайщіков до пайової участі в будівництво багатоквартирного житлового будинку;

- державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Суховим П.І. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №24468775 від 16.09.2015 року, а Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_2 видане свідоцтво про право власності на спірний об`єкт № 43949914 від 16.09.2015 року на машино-місце АДРЕСА_3 площею 15 кв.м.;

- в подальшому відомості щодо об`єкту № 10 (машиномісце №151) були закриті в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно у зв`язку зі знищенням об`єкту нерухомого майна;

- 04.08.2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Васильковською Є.В. (індексний номер рішення №30790258) було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомості №01, машиномісце № НОМЕР_1 , площею 15 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Із даних розділу «Підстава:» в інформації «Державного реєстру…..», вказана реєстрація на спірне машино-місце відбулася на підставі Договору про викуп паю машино-місця, серія та номер: 801/м від 26.07.2015 року, Акту прийому передачі нерухомого майна номер 812/м від 18.08.2015 року, та довідки ОК «Граніт» серія та номер 801/м від 26.07.2015 року (т.1 а. с. 57-60);

- договір № 800/м про порядок викупу паю (далі Договір) на машино-місце укладений між Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_2 , як пайщиком. Згідно п. 1.1. Договору кооператив приймає пайщиків у пайову участь у будівництві багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно п. 1.2. Договору на умовах та у строки вказані у Договорі , кооператив зобов`язується по закінченню будівництва, отриманні сертифікатів відповідності, передати Пайщику розташовані у будинку за адресою АДРЕСА_1 , машино-місця з №140 по №285 та документи, необхідні для оформлення права власності на машино-місце. Розташування машино-місць у будинку вказане у викопіюванні плану Будинку ( Додаток № 1). Згідно п. 3.1., п.п.3.1.1 -3.1.3 Договору кооператив зобов`язується забезпечити введення будинку в експлуатацію. Передати пайщику по Акту прийому-передачі машино-місця та пакет документів для оформлення права власності на машино-місце: довідку про 100% внеску паю; Акт прийому передачі машино-місця. Відповідно п. 3.2.7 Договору пайщик зобов`язаний власними силами та засобами та у відповідності до законодавства України провести оформлення та отримання свідоцтва на право власності на машино-місце. Згідно п. п.п.3.1.2.. Договору № 800/м передбачено складання Акту № 812/М прийому передачі машино-місця (Акт), що і було здійснено між ОК «Граніт» та ОСОБА_2 на виконання умови договору (т.1 а. с. 53-56);

- згідно з пунктом 1 Акту встановлене, що Кооператив передав власнику машино-місце АДРЕСА_4 (т.1 а. с. 61);

- технічний паспорт на спірне машино-місце АДРЕСА_3 , виготовлений станом на 01.08.2016 року ТОВ «Нове БТІ» (т.1 а. с. 63-65);

- згідно з договором купівлі-продажу від 17.08.2016 року ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_5 купив машино-місце АДРЕСА_4 - Г за 1974 грн. За домовленістю сторін технічна інвентаризація машиномісця перед укладенням цього договору не проводилась. Відчужуваний об`єкт належить Продавцю на підставі Договору № 801/М про порядок викупу паю (машиномісця), укладеного між Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_2 26.07.2015 року та акту прийому - передачі паю (машиномісця) № 812/М, укладеного між Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_2 18.08.2015 року. Право власності Продавця на об`єкт зареєстроване в Державнмоу реєстрі речових прав на нерухоме майно тап їх обтяжень (т.1 а. с. 66-70).

Вбачається, що ключовим моментом договору про порядок викупу паю, є передача забудовником у власність пайщиків машиномісць, розташованих у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а не за його межами.

Машино-місце № 151, яке є предметом спору, не перебуває у житловому будинку по АДРЕСА_1 , воно не було побудоване, як об`єкт нерухомості, а розташоване на земельній ділянці без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру тощо.

У ході проведення слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000064 від 20 квітня 2017 року, зареєстрованого за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 197-1 КК України, встановлено, що ОСОБА_2 самовільно зайнято вільну від забудови земельну ділянку, орієнтованою площею 0,3838 га, яка розташована поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_1 під автомобільну стоянку, металеві паркани, шлагбауми та асфальтове покриття.

Крім того, відповідно висновку експерта судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи № 17-2694/2695 від 26 лютого 2019 року, зробленої в межах кримінального провадження № 0000062 від 20 квітня 2017 року у результаті зіставлення геодезичних даних на ПК, які містяться у технічній документації із землеустрою та технічних звітах на земельні ділянки ТОВ «Берег-Трейд» кадастровий номер :43:001:0013 площею 3,8121 га, під автостоянкою площею 0,3838 га, встановлено, що фактичні межі земельної ділянки площею 0,3838 га під автостоянкою та розташовані на ній навіси не входять в межі земельної ділянки ТОВ «Берег-Трейд» кадастровий номер :43:001:0013 площею 3,8121 га та повністю знаходяться за її межами (т.1 а.с.30-43).

Також, відповідно до даних Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (лист від 16 вересня 2018 року № 01-12/1744/1вих), даних Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (лист від 17 жовтня 2017 року № 0119/2491-09-01), даних Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (лист від 07 серпня 2019 року № 10-15-0.4-7059/2-19) вказане машиномісце не перебуває у житловому будинку, не було побудовано, як об`єкт нерухомості (відсутній фундамент, стіни, покрівля), а розташоване на земельній ділянці, без чіткого визначення її меж, присвоєння кадастрового номеру, тощо (т.1 а. с. 23-29).

Таким чином, спірне машино-місце не є об`єктом нерухомого майна, не наділене індивідуальними ознаками, а тому не може бути об`єктом цивільних прав та не підлягає державній реєстрації.

Колегія суддів вихоить з наступного.

Так, частиною 1, 4 ст.182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Слід зазначити, що низка інших нормативно-правових актів також містять визначення "нерухоме майно" та встановлюють його правовий статус. Однак, наведене у Кодексі визначення є узагальненим та характеризує нерухоме майно за трьома основними ознаками, які повинні бути притаманні тому чи іншому об`єкту при визначенні його належності до нерухомого майна, а саме:

розташування на земельній ділянці;

переміщення неможливе без його знецінення;

переміщення неможливе без зміни його призначення.

Відповідно до ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ст.80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований ст.123 ЗК України.

Статтею 1 ЗУ „Про державний контроль за використанням та охороною земель визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ст.153 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до ЗУ „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1952-IV від 01.07.2004 року з подальшими змінами та доповненнями (далі - Закон № 1952-IV), є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.4 наведеного вище Закону, державній реєстрації прав підлягають, зокрема речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Машино-місце (на автостоянці або в гаражі) площа, необхідна для встановлення одного автомобіля, що складається із площі горизонтальної проекції нерухомого екіпажа з додаванням розривів наближення (захисних зон) до сусідніх екіпажів або будь-яких перешкод (ДБН В.2.3-15:2007. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів).

Відповідно до ст.5 Закону № 1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Відповідно до ст.77 Закону державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому статтею 332 Цивільного кодексу України, - щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом.

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

У разі коли закінчений будівництвом об`єкт у результаті нового будівництва є складовою частиною будинку, будівлі, споруди (квартира, гаражний бокс, машиномісце, інше житлове та нежитлове приміщення), яка після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна, відомості про прийняття в експлуатації та про присвоєння адреси отримуються щодо будинку, будівлі або споруди, складовою частиною яких є такий об`єкт, а щодо відповідної складової частини будинку, будівлі, споруди - відомості про присвоєння адреси такій частині.

Відповідно до ст.18 Закону державна реєстрація прав проводиться в такому порядку з урахуванням особливостей, визначених цим Законом:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку, а щодо новоствореного об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, - виключно за наявності в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відомостей про такий об`єкт.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до ст.24 Закону в державній реєстрації прав може бути відмовлено, коли заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; у Державному реєстрі прав відсутні відомості про право власності/право користування земельною ділянкою замовника будівництва.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Відповідно до наведеного вище Закону та порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

Оскільки спірне машино-місце не знаходиться в будинку, як то передбачено умовами договору про порядок викупу паю, а розташоване на земельній ділянці, поза межами будинку, яка належить Одеській міській раді і нікому у користування не виділялась і не виділена в натурі, відсутні відомості про присвоєння кадастрового номеру та адреси, реєстратор повинен був відмовити у видачі свідоцтва про право власності та реєстрації такого майна, як нерухомого.

Таким чином, прокурором у відповідності до вимог ст. 76-80 ЦПК України доведено, що державну реєстрацію права власності на спірне машино-місце, як об`єкт нерухомого майна, проведено у порушення вимог чинного законодавства, оскільки фактично машино-місце розташоване не у будівлі, а на вільній від забудови земельній ділянці, яка належить територіальній громаді ОМР і нікому у користування не виділялась.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту самовільного зайняття ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у зв`язку із відсутністю відповідного обвинувального вироку, який би набрав законної сили, за частиною першою статті 197-1 КК України, оскільки саме по собі встановлення вказаного факту не залежить від наявності обвинувального вироку суду, який з огляду на гіпотезу зазначеної норми права є обов`язковим лише у правовідносинах щодо відшкодування шкоди, завданої незаконним захопленням землі.

Висновки суду, що позивачем не надано достатніх доказів, на підставі яких можна було б встановити, що спірне машино-місце розташоване на земельній ділянці, яка належить ОМР не відповідають дійсності, оскільки і висновком експерта і матеріалами кримінального провадження і документами органу місцевого самоврядування встановлено, що спірне машино-місце розташоване не у житловому будинку, де за договором інвестування (викуп паю) воно має бути, а за межами будинку, на вільній від забудови земельній ділянці, яка нікому у користування не виділялась і належить територіальній громаді ОМР. Про вказане зазначає і сам ОСОБА_2 , вказуючи, що наразі вирішує питання з ОМР щодо передачі йому, як голові ОК «Шлях», в оренду спірної земельної ділянки, на якій розташована автостоянка з машиномісцями, що лише підтверджує той факт, що спірне машино-місце розташоване на неналежній ОСОБА_2 земельній ділянці.

Висновок суду першої інстанції про недопустимість прийняття в якості доказу висновку експерта судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи № 17-2694/2695 від 26 лютого 2019 року, проведеної в межах кримінального провадження № 0000062 від 20 квітня 2017 року згідно з якою спірне машино-місце знаходиться поза межами земельної ділянки, яка надавалась в оренду ТОВ «Берег-Трейд» для будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , через те що експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, є неспроможними, оскільки суперечать змісту даного висновку, який містить попередження експерта про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України та підпис самого експерта (т.1 а.с. 31, а.с. висновку 2).

Також не може бути визнано вірним твердження суду першої інстанції про неприйняття висновку судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи № 17-2694/2695 від 26 лютого 2019 року, проведеної в межах кримінального провадження № 0000062 від 20 квітня 2017 року через те, що прокурором не надано документів, на підставі яких експертом було складено цей висновок, оскільки під час розгляду справи судом даний висновок експерта під сумінів не ставився, належних процесуальних дій щодо з`ясування відповідності даного висновку тим документам, на підставі яких він складався та узгодженість цього висновку з іншими належним чином встановленими у справі обставинами, судом не здійснено (допит експерта, роз`яснення права на подання клопотання про проведення додаткової або повторної експертизи тощо).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вказував, що у ОСОБА_2 , як у інвестора за договором про пайову участь у будівництві, майнове право на машино-місце виникло на підставі договору про порядок викупу паю, даний договір не оскаржений та є чинним, а тому підстав для скасування свідоцтва про право власності та рішення державного реєстратора не має.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що за договором про порядок викупу паю машино-місця від 18.08.2015 року, у ОСОБА_2 виникло майнове право на машино-місце, розташоване у будинку по АДРЕСА_1 , а не за його межами. Проте, незважаючи на зазначене була здійснена реєстрація права власності ОСОБА_2 на машино-місце, яке розташоване не в будинку, а за межами будинку, на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Одеси і яка повноважним органом ОМР в користування (оренду) не передавалась і у власність іншим особам не виділялась, тому прокурор і оскаржує дане свідоцтво та дії (рішення) реєстратора. Оскарження договору про порядок викупу паю не призведе до захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся з цим позовом до суду, а лише потягне за собою реальне порушення прав ОСОБА_2 , як інвестора за договором про викуп пая на машино-місце, яке розташоване у будинку.

Також неспроможними є і висновки суду першої інстанції щодо безпідставності доводів прокурора про самовільне зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки з посиланням на прийняття Одеською міською радою рішення від 07.12.2016 року про надання дозволу ОК «Шлях» на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для влаштування, експлуатації та обслуговування автостоянки, оскільки це свідчить не про безпідставність висновків прокурора, а підтверджує той факт, що реєстрація в 2015 році права власності на спірне машино-місце за ОСОБА_2 була здійснена без отримання останнім жодного правовстановлюючого документу на землю, яку відповідно він самовільно зайняв.

Крім того, посилаючись на постанову Верховного Суду від 27.05.2020 року у зазначеній справі, суд першої інстанції застосовує ст. 382 ЦК України, якою передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Проте, спірне машино-місце не є нежитловим приміщенням та не перебуває у будинку, не є річчю, як самостійний об`єкт цивільних прав та не містить взагалі ознак нерухомого майна в розумінні ст.181 ЦК України.

Фактично спірне машино-місце перебуває на вільній від забудови земельній ділянці, яка не має кадастрового номеру, її межі не встановлені в установленому законом порядку, відомості щодо неї не внесені до Державного земельного кадастру, фундаменту, стін, покрівлі, об`єкт не містить.

Єдиний критерій, який може ідентифікувати машино-місця для їх користувачів, це здійснена фарбою їх нумерація на асфальті. Межі машино-місць не встановлювалися повноважними органами, тобто фактично така нумерація та її межі встановлені безпосередньо самим відповідачем ОСОБА_2 , про що останній і не заперечує.

З цих же підстав незрозумілими є висновки суду, що знесення машино-місця є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення особи до відповідальності, оскільки паркомісце, на яке здійснена реєстрація права власності, не є річчю та об`єктом нерухомості, у зв`язку з чим прокурором і заявлено вимогу про звільнення земельної ділянки, що не є тотожньою знесенню.

В рішенні суду вказано, що до складу прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку можуть входити, зокрема спеціальні обладнані майданчики для паркування автомобілів, що належать мешканцям будинку, в`їзди та виїзди підземних гаражів і автостоянок (у разі їх наявності). Разом з тим, наведене надається його мешканцям у користування, а не на праві власності, оскільки не є об`єктом нерухомого майна, а є предметом/об`єктом загального користування.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що невизначеність в натурі прибудинкової території (кому вона належить) має наслідком недоведеність позивачем порушеного права, оскільки як вже зазначалося, з урахуванням наведених вище доказів, земельна ділянка на якій розташована автостоянка, спірне машино-місце, є землею комунальної власності та належить територіальній громаді м.Одеси, тобто ОМР, в особі якої звернувся з цим позовом прокурор.

Посилаючись на ст. 2 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», суд також вказував, що позивач не довів, що спірне машино-місце не входить до комплексу багатоквартирних будівель.

Однак, колегія суддів з таким висновком не погоджується.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Об`єкт будівництва - будівля, споруда або комплекс споруд, будівництво яких організує забудовник та фінансування будівництва яких здійснює управитель за рахунок отриманих в управління коштів.

Споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт.

Будівлі це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

Спірне машино-місце не є вбудованою або побудованою спорудою, не знаходиться в будівлі, а є територією біля будинку на землях комунальної власності, яка у встановленому законом порядку нікому в оренду не передавалась і у власність не виділялась, з виконаною на власний розсуд і волеявилення відповідача ОСОБА_2 розміткою на асфальті та нумерацією, а тому не може вважатись самостійним об`єктом цивільних прав, і, як слідство, не підлягає державній реєстрації.

Крім того, колегія суддів критично відноситься до висновків суду першої інстанції, що законом не передбачено обов`язку здійснення перевірки державним реєстратором місця розташування нерухомого майна, чи з`ясування наявності або відсутності кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташоване таке майно, оскільки для встановлення факту того, що машино-місце не є об`єктом нерухомого майна достатньо вивчити дані технічного паспорту. Перед реєстрацією права власності реєстратор перевіряє документи на підставі яких у особи виникло це право. З`ясувавши, що в технічному паспорті на спірне машино-місце відсутні характеристики машино-місця, як нерухомого майна, зокрема відсутній фундамент, стіни, тощо, державний реєстратор повинен був відмовити у державній реєстрації, однак в порушення вимог закону таку реєстрацію здійснив.

Тобто, установивши, що ОСОБА_2 до заяви про реєстрацію права власності на машино-місце, яке не перебуває в будинку, додав документи, що не свідчать про законність підстав для набуття ним права на зазначену земельну ділянку, державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у державній реєстрації.

Натомість державний реєстратор всупереч вимогам ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснив реєстрацію права власності на спірне машиномісце за ОСОБА_2 на підставі Договору № 801/М про порядок викупу паю (машиномісця), укладеного між Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_2 26.07.2015 року та акту прийому - передачі паю (машиномісця) № 812/М, укладеного між Обслуговуючим кооперативом «Граніт» та ОСОБА_2 18.08.2015 року.

Разом з тим, незважаючи на те, що право власності за ОСОБА_2 зареєстроване без достатніх правових підстав, останній на підставі договору купівлі-продажу № 815 від 17.08.2016 року продав дане машино-місце ОСОБА_1 .

Право на оспорювання договору купівлі-продажу має також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ч.1 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1, 5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки ОСОБА_2 набув право власності на машино-місце, яке розташоване на земельній ділянці територіальної громади ОМР незаконно, то укладений ним договір купівлі продажу є недійсним.

Щодо способу захисту та строку позовної давності.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Необхідність звернення до суду з позовом в інтересах Одеської міської ради прокурор обґрунтував порушенням прав міської ради як власника земельної ділянки, на якій розміщено машино-місце, право власності на яке на час вирішення спору зареєстроване за ОСОБА_1 .

З огляду на встановлені статтею 152 ЗК України способи захисту прав на земельні ділянки та визначені вимоги щодо ефективності способу захисту права, позивач у спорі про захист прав на земельну ділянку може пред`явити будь-яку позовну вимогу, яка не передбачена законом або договором, а суд може захистити порушене право у заявлений спосіб, але за умови, що такий спосіб захисту прав на земельну ділянку, обраний позивачем, відновлює (захищає) порушене право позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права, тобто, є ефективним способом захисту і виключає у подальшому необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права.

Відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року по справі № 922/2155/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, зазначила, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту порушеного права можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод у користуванні чи розпорядженні майном. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності.

Фактично оформивши право власності на відповідне машино-місце відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не набули права власності на земельну ділянку комунальної власності, на якій воно розташоване.

За таких обставин, коли спірна земельна ділянка не вибула із комунальної власності, прокурор обрав належний спосіб захисту негаторний позов про звільнення земельної ділянки, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).

Щодо повноважень прокурора, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках в порядку, що визначені законом.

Згідно ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі

№ 912/2385/18 зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Таким чином, сам факт не звернення до суду уповноваженого органу може свідчити про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`яз ку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави.

Установивши, що військовою прокуратурою Південного регіону України листом від 08 серпня 2018 року № 06/3-555-вих18 було повідомлено Одеську міську раду про зазначені порушення законодавства і остання отримала вказаний лист 04 вересня 2018 року за вх. № 02.2-15/713, проте не здійснила юридично значимих дій для захист прав територіальної громади, у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду із цим позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Щодо сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Право держави повернути самовільну зайняту земельну ділянку передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи закону є доступними, чіткими та передбачуваними.

Звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням коммунального майна відповідно до загальних інтересів територіальної громади.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Отже, колегія суддів вважає, що зобов`язання ОСОБА_3 звільнити спірну земельну ділянку не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності.

За змістом цивільного права правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень

Тобто, у разі якщо на підставі судового рішення скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень або визнанінедійсними чи скасовані документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, або скасовано державну реєстрацію прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Прокурор зокрема просив:

1) визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Васильковської Євгенії Валеріївни, індексний номер № 30790258 від 04.08.2016 року, на підставі якого за ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна машино-місця №151 площею 15 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) на об`єкт нерухомого майна машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого за адресою АДРЕСА_1 ;

3) визнати недійсним договір купівлі-продажу № 815 від 17.08.2016 року машиномісця № НОМЕР_1 , площею 15 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 );

4) скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 ) на об`єкт нерухомого майна машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого за адресою - АДРЕСА_1 ;

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Васильковської Євгенії Валеріївни, індексний номер № 30790258 від 04.08.2016 року, на підставі якого за ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна машино-місця №151 площею 15 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в розумінні ст. 26 ч.3 Закону України № 1952 (у редакції чинній на час розгляду справи апеляційним судом), ухвалення такого судового рішення припиняє відповідне право власності і додаткове скасування судом державної реєстрації права власності в даному випадку є зайвим, оскільки фактично дублює підставу припинення права власності зареєстрованого за ОСОБА_2 (скасування судом рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора).

Що стосується вимоги про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , то колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Державного реєстру речових прав підставою для переходу права власності на спірне машиномісце від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і реєстрацію за останнім права власності на дане машиномісце є укладений між ними договір купівлі-продажу № 815 від 17.08.2016 року.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 815 від 17.08.2016 року машиномісця №151, площею 15 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , то в розумінні ст. 26 ч.3 Закону Закону України № 1952 (у редакції чинній на час розгляду справи апеляційним судом) це вже є підставою для припинення відповідного права власності на спірне машиномісце зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 і додаткове скасування судом державної реєстрації права власності в даному випадку є зайвим.

Щодо вимог позивача про встановлення порядку виконання рішення.

Відповідно до частини 1, 2 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За положеннями частини 1, 3 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Аналіз норм статті 435 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд може змінити чи встановити спосіб і порядок виконання судового рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення суду у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.

Отже, при вирішенні питання про встановлення нового способу виконання рішення суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду раніше встановленим способом.

Задоволення відповідної заяви є можливим лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають можливість виконання рішення.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 10.06.2019 року у справі № 350/426/16-ц, від 05.09.2018 року у справі № 2-749/11/2229.

Відповідно до ст..2 ч.1 п.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній з 16 січня 2020 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Відповідно ст. 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст..27 ч.1 п.9 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Таким чином рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору-купівлі продажу є підставою для припинення права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у Державному реєстрі, а тому необхідності у встановленні порядку виконання цього рішення, не має.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову (60%), підлягає стягненню в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури документально підтверджений, сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 10 510 грн. (т.1, а. с. 12) та апеляційної скарги у розмірі 15 765 (т. 2, а. с. 51), що загалом становить 26 275 грн., у розмірі 15 765 грн. = 26 275 грн. х 60, тобто з кожного по 7882,5 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, скасування у державному реєстрі речових прав запису про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, звільнення земельної ділянки та встановлення порядку виконання рішення - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Васильковської Євгенії Валеріївни, індексний номер № 30790258 від 04.08.2016 року, на підставі якого за ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна машино-місця №151 площею 15 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу № 815 від 17.08.2016 машиномісця № 151, площею 15 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 (код НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 ).

Зобов`язати ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 ) звільнити земельну ділянку площею 15 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_1 (код НОМЕР_4 ) на користь Одеської обласної прокуратури (м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, , код класифікації доходів бюджету 22030101, р/р НОМЕР_5 ) судовий збір у загальному розмірі 15 765 грн. 00 грн., тобто по 7882 грн. 50 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 21.10.2024 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова