Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6717/24 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

за участю секретаря судового засідання Журавської Д.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/6717/24 за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи - Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила:

- встановити особу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Україна, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, для отримання паспорту;

- встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Україна, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року.

В обґрунтування заяви зазначає, що встановлення вказаних вище фактів їй необхідно для отримання паспорту громадянина України, оскільки вказаний документ у неї відсутній з 2005 року. Вказує, що вона народилася на території України та на даний час проживає у м. Житомирі. Зазначає, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, її дівоче прізвище - ОСОБА_2 , місце народження: Україна, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь. Вказує, що нею були втрачені документи, проте вона не пам`ятає коли та яким чином, оскільки в неї була амнезія. Зазначає, що вона зверталася до Житомирського відділу у м. Житомирі Управління Державної міграційної служби України у Житомирській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України, проте листом від 16.03.2024 їй було відмовлено. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити заяву.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 28 серпня 2024 року закрито провадження по справі в частині вимог ОСОБА_1 про встановлення особи.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 серпня 2024 року встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що процедурі оформлення та видачі паспорта передує перевірка належності до громадянства України за процедурою встановленою законодавством України. Зазначає, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України повинен бути підтверджений записами в погосподарській книзі, відмітками у паспорті громадянина колишнього СРСР. Вказує, що заявником до матеріалів справи не було долучено жодного доказу на підтвердження факту її проживання на території України станом на 24.08.1991. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно прийнято як доказ на підтвердження постійного місця проживання ОСОБА_1 на території України свідоцтво про проходження курсів підготовки бухгалтерів за період з 23.03.1992 по 06.06.1992 та фотокопії альбому - випуску техніків-експлуатаційників автомобільного транспорту за 1992 рік. Звертає увагу на те, що заявницею не було надано оригіналу трудової книжки для перевірки інформації щодо навчання в Сімферопольському автотранспортному технікумі з 01.09.1988 по 28.02.1992. Вказує, що факт навчання в Сімферопольському автотранспортному технікумі заявниця мала підтвердити дипломом, а не фотоальбомом. Враховуючи вищевикладене просило скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

23 жовтня 2024 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 було втрачено паспорт у 2005 році, вказаний факт став підставою для звернення до суду. Стверджує, що ОСОБА_1 народилася на території України та на даний час проживає у м. Житомирі. Зазначає, що заявницею були долучені докази на підтвердження заяви про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991. Зазначає, що відмова Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області у видачі паспорту є протиправною, оскільки ОСОБА_1 має право на отримання паспорту громадянина України. Звертає увагу на те, що метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання паспорта громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, що згідно акту про встановлення особи від 24 січня 2024 року встановлено особу - ОСОБА_1 .

Встановлення особи ОСОБА_1 відбулося у присутності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син ОСОБА_1 ) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (мати ОСОБА_1 ).

Листом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 16.03.2024 відмовлено ОСОБА_1 про внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 24.01.2024 вбачається, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 ; місце народження - Крим, м. Сімферополь; національність - українка; місце народження: АДРЕСА_1 ; відомості про паспорт - паспорт НОМЕР_1 , Київський РВВС м. Сімферополь 16 липня 1989 року; батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; чоловік - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На підтвердження доводів заяви про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року заявником надано:

- фотокопії випуску техніків-експлуатаційників автомобільного транспорту;

- копію залікової книжки НОМЕР_6 від 01.09.2002;

- копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ;

- копію трудової книжки серії НОМЕР_3 .

- копію свідоцтва № НОМЕР_4 .

Так, відповідно до копії диплома серії НОМЕР_5 від 28.02.1992 ОСОБА_8 в 1988 році вступила до Сімферопольського автотранспортного технікуму і в 1992 році закінчила курс названого технікуму по спеціальності експлуатація автомобільного транспорту. ОСОБА_8 присвоєно кваліфікацію технік-експлуатаційник.

З копії свідоцтва виданого на ім`я ОСОБА_9 від 07.07.1992 вбачається, що ОСОБА_9 , 1973 року народження у період з 23.03.1992 по 06.07.1992 проходила навчання у навчальному центрі Республіка Крим Мінстата України по навчальному плану №02/П-МПК підготовка бухгалтерів.

Відповідно до записів трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 23.07.1992 слідує, що ОСОБА_1 до прийняття на роботу в Кримське підприємство автобусних станцій навчалась в Сімферопольському автотранспортному технікумі з 01.09.1988 по 28.02.1992 і на курсах бухгалтерів при Крим Мінстаті України з 23.03.1992 по 06.07.1992. Підставою внесення записів був диплом НОМЕР_5 від 28.02.1992 та свідоцтво від 07.07.1992.

Згідно залікової книжки НОМЕР_6 від 01.09.2002 слідує, що ОСОБА_1 навчалася на заочній формі в Харківському національному автомобільно-дорожньому університеті. Наведене також підтверджується відповіддю Харківського національного автомобільно-дорожнього університету №1035/21 від 26.06.2024, згідно якої ОСОБА_1 було зараховано з 01.09.2002 до Сімферопольського факультету заочного навчання Харківського національного автомобільно-дорожнього університету. 09.09.2004 ОСОБА_1 було відраховано за невиконання умов договору з початку сесії 26.06.2004.

Задовольняючи заяву в частині встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року суд першої інстанції виходив з того, що долучені заявником докази на підтвердження доводів заяви є переконливими на підтвердження обставин фактичного проживання особи - ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 на території України, у свою чергу судом не отримано доказів на спростування таких відомостей.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до вимог ст. 315 ЦПК України, суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Зокрема, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 (провадження №61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Відповідно до ч 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року №215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 13 листопада 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Враховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У справі, яка переглядається, заявник просила суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема фотокопії альбому випуску техніків-експлуатаційників автомобільного транспорту за 1992 рік з відтворенням фотокартки студента ОСОБА_10 , копії свідоцтва щодо проходження навчання ОСОБА_10 у період з 23.03.1992 по 06.07.1992 в учбовому центрі Республіки Крим Мінстата України в місті Сімферополь вважав доведеним факт постійного проживання особи - ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що копія свідоцтва виданого на ім`я ОСОБА_9 від 07.07.1992 щодо проходження навчання в учбовому центрі Республіки Крим Мінстата України в місті Сімферополь не є належним доказом на підтвердження факту проживання на території України станом на 24.08.1991, оскільки охоплює період з 23.03.1992 по 06.07.1992.

Фотокопії альбому випуску техніків-експлуатаційників автомобільного транспорту за 1992 рік також не можна вважати належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 76, 77 ЦПК України, оскільки достовірно говорити про те, що на фото зображена ОСОБА_9 немає підстав.

Проте, на підтвердження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 до суду першої інстанції було надано копію трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 23.07.1992 та копію диплома серії НОМЕР_5 від 28.02.1992.

Так, відповідно до копії диплома серії НОМЕР_5 від 28.02.1992 ОСОБА_8 в 1988 році вступила до Сімферопольського автотранспортного технікуму і в 1992 році закінчила курс названого технікуму по спеціальності експлуатація автомобільного транспорту. ОСОБА_8 присвоєно кваліфікацію технік-експлуатаційник.

Відповідно до записів трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 від 23.07.1992 слідує, що ОСОБА_1 до прийняття на роботу в Кримське підприємство автобусних станцій навчалась в Сімферопольському автотранспортному технікумі з 01.09.1988 по 28.02.1992 і на курсах бухгалтерів при Крим Мінстаті України з 23.03.1992 по 06.07.1992. Підставою внесення записів був диплом НОМЕР_5 від 28.02.1992 та свідоцтво від 07.07.1992.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, що у свою чергу є підставою для задоволення заяви.

При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти задоволення заяви, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області не надало доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року не проживала на території України.

Колегія суддів зауважує, що від встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року на території України залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових її прав. Законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даному випадку єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є лише судовий порядок.

Таким чином, судом першої інстанції досліджено всі наявні у справі докази у їх сукупності, надано їм належну оцінку, суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 24 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді