Провадження № 22-ц/812/1481/24 Суддя першої інстанції Шикеря І.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 жовтня 2024 року м. Миколаїв Справа № 484/2039/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового засідання Біляєвій В.М.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_1 , на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 липня 2024 року, повний текст якого складено 22 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шикері І.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі ПрАТ «СГ «ТАС») про відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов обґрунтовувало тим, що 27 січня 2024 року о 10:50 годині по вул. Кам`яномостівській в м. Первомайську Миколаївської області водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом марки ЗАЗ-DAEWOO реєстраційний номер НОМЕР_1 , виконуючи обгін автомобіля марки RENAULT KADJAK реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , яка рухалась попереду в попутному напрямку, пересік осьову суцільну смугу дорожньої розмітки 1.1 дод. 2 Правил дорожнього руху (далі ПДР) та не переконався, що водій транспортного засобу, який рухається попереду на тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч. В результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки RENAULT KADJAK реєстраційний номер НОМЕР_2 , який виконував поворот ліворуч. Внаслідок ДТП, транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. ОСОБА_3 порушив пункт 2.3.б та пункт 14.2.б ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року, ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, в сумі 850 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована полісом серії АТ № 4152307 ПрАТ «СГ «ТАС».

Згідно висновку за звітом № 16-24 від 04 березня 2024 року, вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП власнику автомобіля марки RENAULT KADJAK реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 124 015.22 грн, а вартість відновлювального ремонту 268 974.07 грн.

Згідно страхового акту № 08514/19/924 від 08 квітня 2024 року, позивачці було здійснено виплату страхового відшкодування, в сумі 110 170.44 грн, а відповідачем ОСОБА_3 виплачено суму франшизи, в сумі 1 600 грн

ОСОБА_2 було не в повному обсязі відшкодовано вартість відновлювального ремонту автомобіля, згідно висновку за Звітом № 16-24 від 04 березня 2024 року.

Посилаючись на викладене позивачка просила суд стягнути з ПАТ «СГ «ТАС» - 48 229.56 грн. Стягнути з ОСОБА_3 108 974.07 грн. Стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору, в сумі 1 572 грн, витрати зі сплати правової допомоги, в сумі 10 000 грн та витрати, пов`язані зі сплатою послуг авто товарознавчого (експертного) дослідження вартості матеріального збитку, в сумі 3 500 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка першочергово реалізовувала відновлення свого майнового права шляхом звернення до страховика і при цьому не надає підтвердження, чи врегулюванні належним чином умови в договірному порядку, або неврегульовані через які обставини, оскільки ліміт відповідальності відповідача перед майном третьої особи, встановлений у розмірі 160 000 грн, а розмір страхового відшкодування, виплачений страховою компанією у меншому розмірі, з урахуванням ПДВ.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову посилаючись на формальні ознаки недоведеності позовних вимог скаржниці.

Суд першої інстанції помилково послався на вимоги статті 511 ЦК України та частини 1, 4 статті 636 ЦК України.

Посилання судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні на право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб, є помилковим. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобов`язанні.

Посилання судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні на ті обставини, що потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному є помилковим

Також посилання судом на право скаржника вільно, на власний розсуд обирати спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність із вимогою про виплату страхового відшкодування або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК Підстав, є також помилковим.

Оскаржуване рішення суду ґрунтується на невірному тлумаченні норм матеріального права.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини завдавача шкоди.

Оскільки вина відповідача щодо пошкодження належного позивачці транспортного засобу повністю встановлена постановою суду, сума коштів необхідних на відновлювальний ремонт належного позивачці транспортного засобу підтверджена належним чином, страхові відшкодування не в повній мірі покривають витрати на проведення відновлювальних робіт належного позивачці транспортного засобу, саме з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними збитками.

ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_4 , надав відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідач зазначав, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в даній апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, і повністю були досліджені судом першої інстанції.

Позивачка не надала доказів того, що вартість завданого збитку, тобто фактичного ремонту пошкодженого автомобіля (реальні збитки) перевищує встановлену законом суму відшкодування (ліміт), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачці була виплачена вся визначена сума страхового відшкодування, з якою вона погодилася, підписуючи 28 березня 2024 року заяву про виплату страхового відшкодування, а тому підстав для виплати інших будь-яких сум у позивачки немає.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля марки RENAULT KADJAK, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

27 січня 2024 року о 10:50 годині по вул. Кам`яномостівській в м. Первомайську Миколаївської області водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом марки ЗАЗ-DAEWOO т 13110, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виконуючи обгін автомобіля марки RENAULT KADJAK, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , яка рухалась попереду в попутному напрямку, пересік осьову суцільну смугу дорожньої розмітки 1,1 дод.2 ПДР та не переконався, що водій транспортного засобу, який рухається попереду на тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч. В результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки RENAULT KADJAK, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який виконував поворот ліворуч. В результаті ДТП, транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_3 порушив вимоги пункту 2.3.б та пункту 14.2.б ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року, ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, в сумі 850 грн.

Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_3 була застрахована полісом № АТ/4152307 ПАТ «СГ «ТАС».

Згідно висновку за звітом оцінювача № 16-24 від 04 березня 2024 року, вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок ДТП власнику автомобіля марки RENAULT KADJAK реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 124 015.22 грн, а вартість відновлювального ремонту 268 974.07 грн.

Пошкоджений транспортний засіб позивачки на час звернення до суду та ухвалення рішення суду не відремонтовано.

Згідно страхового акту № 08514/19/924 08 квітня 2024 року, позивачці ОСОБА_2 було здійснено виплату страхового відшкодування, з урахуванням податку на додану вартість, в сумі 110 170. 44 грн, а відповідачем ОСОБА_3 виплачено суму франшизи, в сумі 1 600 грн. Зазначене також підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» з рахунку позивачки та платіжною інструкцією.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду зазначає про таке.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому третьою особою, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Водночас, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому третьою особою, а не особою, яка завдала шкоди, може бути обмежений у передбачених законом випадках та порядку.

Так, до сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону (статті 9, 22 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Разом з тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

Натомість, страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

За загальним правилом, відповідно до пункту 9.4 статті 9 Закону, страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Стаття 36 Закону регламентує, зокрема розмір та склад суми витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу), що підлягає відшкодуванню на рахунок безпосередньо потерпілій особі.

Згідно з пунктом 36.1 цієї статті Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком.

Спеціальні норми Закону обмежують розмір шкоди (збитків) (як оціненої, так і фактичної), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Закон розмежовує порядок виплати заподіяної шкоди в умовах існування лише проведеної уповноваженою особою (органом) оцінки цієї шкоди (звіту, акта оцінки) (без урахування ПДВ) та у разі фактичного проведення відновлення ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу потерпілої особи з доведенням вартості цього ремонту (з урахуванням ПДВ).

А вирішальним у цьому випадку тобто для визначення, чи підлягає перерахуванню у складі страхового відшкодування сума ПДВ, мають значення обставини фактично проведеного відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу потерпілої особи та обставини отримання страховиком (МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ.

При цьому слід враховувати, що Закон розмежовує суму страхового відшкодування (яка визначається відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яка обмежується страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування пункти 9.1, 9.4 статті 9 та пункт 36.1 статті 36 Закону) та суму відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу), що визначається відповідно до оціненої шкоди або по факту проведеного ремонту (пункт 36.2 статті 36 Закону).

Як встановлено судом першої інстанції відновлюваний ремонт транспортного засобу позивача фактично не проведений, а тому відповідачем у справі ПрАТ «СГ «ТАС» позивачці було відшкодовано, виходячи зі звіту оцінювача про вартість матеріального збитку (124 015.22 грн) у розмірі 110 170.44 грн без ПДВ на запчастини, без урахування франшизи ( яка сплачена винуватцем ДТП).

З огляду на наведені норми матеріального права колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час звернення позивачки до суду страховик виконав свій обов`язок щодо сплати страхового відшкодування. Розмір цього відшкодування в умовах відсутності документального підтвердження факту оплати проведеного відновлювального ремонту, не включає суму податку на додану вартість, зносу транспортного засобу та суми ПДВ, що не виключає в подальшому доплата цього податку відповідно до наведених в пункті 36.2 статті 36 Закону умов.

Доводи апеляційної скарги про те, що страхове відшкодування повинно було виплачено відповідачці в межах страхового ліміту, а саме у розмірі 160 000 грн, у зв`язку з тим зі страхової компанії підлягає стягненню 48 229.56 грн не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах наведених норм матеріального права щодо складових страхового відшкодування, що підлягають виплаті за висновком оцінювача.

Отже суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СГ «ТАС».

Між тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні вимог до винуватця ДТП суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 вже отримала страхове відшкодування від ПрАТ «СГ «ТАС» та не надала доказів на підтвердження інших витрат для відновлюваного ремонту, що давало підстави для стягнення таких витрат з відповідача ОСОБА_3 .

Між тим, колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується та вважає їх помилковими, оскільки за висновком оцінювача визначена сума відновлюваного ремонту, яку за розміром є більшої від суми страхового відшкодування та становить 268 974.07 грн.

Такий висновок оцінювача щодо вартості відновлюваного ремонту, відповідач ОСОБА_5 не спростував, а тому колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з винуватця ДТП ОСОБА_3 108 974.07 грн підлягає задоволенню, оскільки вона заявлена в межах суми вартості відновлюваного ремонту, визначеної оцінювачем.

Також саме з ОСОБА_5 підлягають стягненню витрати, понесені ОСОБА_2 внаслідок проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 3 500 грн.

Ураховуючи викладені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.

Щодо стягнення судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правова допомога позивачці Шевчук в суді першої інстанції надавалася адвокатом Бєлоущенком А.Ж. на підставі договору про надання правової допомоги від 20 березня 2024 року.

На підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 надано договір про надання правової допомоги від 20 березня 2024 року, укладений між адвокатом Бєлоущенком А.Ж. та ОСОБА_2 , додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від «20» березня 2024 року, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія ВА №1077875 від 10 квітня 2024 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 20 березня 2024 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КР № 000558 від 21 січня 2021 року, за змістом яких вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 10 000 грн за складання процесуальних документів та захист інтересів клієнта, вирішення питання щодо відшкодування матеріального збитку заподіяного в результаті ДТП по страховій справі № 92402348.

ОСОБА_3 у суді першої інстанції зазначав, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є завищеними, в порівнянні зі складністю справи та розміром спірної суми заборгованості, що просить стягнути позивач.

При цьому вважав, що у аналогічних правовідносинах сформована значна судова практика, з якої встановлено, що підготовка позовної заяви не потребувала значних глибинних правових досліджень. Стягнення з іншої сторони у справі витрат на професійну правничу допомогу має на меті компенсування неминучих витрат, які пов`язані з реалізацією права на захист власних інтересів в суді, а не збагачення сторони, на користь якої ухвалене рішення у справі.

З вищевикладеного вбачається, що заявлені витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн є неспіввісними із складністю справи № 484/2039/24 та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), в тому числі часом, витраченими адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та предметом позову, є завищеними, належним чином не обґрунтованими та є такими, що не відповідають критерію розумності.

Колегія суддів погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн підтверджений належними та допустимими доказами.

За матеріалами справи встановлено, що понесені стороною позивача витрати на правову допомогу є обґрунтованими, відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача ОСОБА_3 не становить надмірний тягар для останнього та не суперечить принципу розподілу таких витрат, заявлений розмір витрат є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

А відтак розмір витрат на правничу допомогу, пропорційно до задоволених позовних вимог, які задоволені на 69.32% складає 6 932 грн.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 932 грн (10 000 х 69.32% = 6 932).

Звертаючись до суду першої інстанції ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 1 572.04 грн (1% від ціни позову).

За такого оскільки за результатами перегляду апеляційним судом оскаржуваного рішення позов ОСОБА_2 було задоволено на 69.32%, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 1 089.74 грн (1 572.04 грн х 69.32% = 1089.74 грн).

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 сплатила судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 358 грн.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено на 69.32%, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 634.56 грн (2 358 грн х 69.32% = 1 634 56 грн).

Загалом з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягнення судові витрати у розмірі 9 656.30 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 липня 2024 року в частині відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 108 974 (сто вісім тисяч дев`ятсот сімдесят чотири) грн 07 коп в рахунок відшкодування вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу, 3 500 грн витрати за проведення автотоварознавчого дослідження транспортного засобу та 9 656 (дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят шість) грн 30 коп. судових витрат.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.В. Крамаренко

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2024 року