ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 706/201/24
Провадження № 22-ц/821/1214/24
категорія: 314000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

третя особа - Черкаська обласна прокуратура,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Черкаська обласна прокуратура про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

15 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Вовк А. І. звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з рахунку відповідача на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3071,85 грн, за період 27.08.2023 по 12.02.2024; інфляційних втрат в розмірі 5551,03 грн, за період з 01.09.2023 по 31.12.2023 та судові витрати в розмірі 968,96 грн.

В обґрунтування позову вказано на те, що в серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25.05.2021 (справа № 707/2000/19) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на користь позивача з Державного бюджету України шляхом списання з рахунків Державної казначейської служби України 702 000, грн на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28.09.2021 рішення змінено та зменшено визначений судом розмір моральної шкоди з 702 000 грн до 393 600 грн.

09.11.2022 постановою Верховного Суду змінено постанову Черкаського апеляційного суду від 28.09.2021, зменшено розмір відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача, з 393 600 грн до 220 000 грн. Постанова набрала законної сили з моменту її прийняття.

12.12.2022 видано виконавчий лист № 707/2000/19, який 15.12.2022 разом з заявою було подано до ГУ ДКС України у Черкаській області.

23.03.2023 виконавчий лист направлений на адресу Державної казначейської служби України для виконання. Однак, 07.04.2023 виконавчий лист повернутий для усунення недоліків.

01.05.2023 виконавчий лист подано повторно, а з 26.05.2023 він обліковувся в Державній казначейській службі України.

В позовній заяві зазначається, що з 27.05.2023 рахується тримісячний термін, протягом якого відповідач повинен був здійснити перерахунок коштів, однак станом на день звернення до суду з даним позовом рішення суду не виконано.

Також позивач зазначав, що з дати набрання судовим рішенням законної сили і до моменту звернення до суду з даним позовом, відбулася істотна девальвація (знецінення) грошових коштів, що мають бути стягнуті з боржника. А відтак крім суми боргового зобов`язання, позивач вправі вимагати від відповідача встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вважає, що даний спір виник у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення відповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського міськрайонного суду Черкаської області від 21 травня 2024 року позов задоволено та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 8 622,88 грн, з яких 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3 071 грн 85 коп., за період з 27.08.2023 по 12.02.2023, сума інфляційних втрат в розмірі 5 551 грн 03 коп., за період з 01.09.2023 по 31.12.2023. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 968 грн 96 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що у справі № 707/2000/19 про стягнення грошових коштів (моральної шкоди) на користь позивача ОСОБА_1 рішення суду вчасно не виконано, а відтак відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, що є підставою для стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Суд вважав, що посилання відповідача на відсутність достатніх бюджетних асигнувань для виконання рішення суду не може бути легітимною підставою для невиконання відповідачем у законодавчо встановлені строки покладених на нього функцій, пов`язаних з виконанням рішень судів.

Суд зазначив, що оскільки виконавчий лист № 707/2000/19 обліковується у Казначействі з 26.05.2023, то 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу Державної казначейської служби України виконавчого документа. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є 27.08.2023.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 17.06.2024 відповідач через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи без врахування правової позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вказано на те, що Головне управління прийняло до виконання виконавчі документи позивача у справі № 707/2000/19. Керуючись п. 36 та п. 37 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 листом від 02.05.2023 № 04-15-10/3299 Головне управління просило Черкаську обласну прокуратуру повідомити про наявність підстав для зупинення безспірного списання коштів Державного бюджету та їх перерахування на рахунок позивача. Однак, отримали відповідь про відсутність підстав для такого зупинення.

Відповідачем вживалися заходи щодо виконання рішення суду шляхом неодноразових письмових звернень про збільшення бюджетних призначень за Програмою 3504030. Видатки Державного бюджету встановлюються виключно законами України, які приймає Верховна Рада України і Казначейство, діяло виключно в межах повноважень визначених Порядком № 845.

Також скаржником зазначається про те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність таких умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, яку має довести позивач, що звернувся з позовом про стягнення шкоди.

На думку скаржника, позивачем не надано жодних доказів та підтверджень неправомірних дій відповідача під час виконання виконавчих документів у справі № 707/2000/19 та наявності причинного зв`язку між несвоєчасною виплатою морального відшкодування та діями відповідача. Натомість, боржником у справі № 707/2000/19 є держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Крім того, скаржник звертає увагу суду, що намагання позивача стягнути з держави Україна додатково 3% річних та інфляційні втрати суперечать приписам Порядку № 845, оскільки таке відшкодування зазначеним актом не передбачене, і відповідно є повторним притягненням держави Україна до відповідальності, що суперечить приписам ст. 61 Конституції України, оскільки ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також скаржник вказує на дефіцит державного бюджету на 2021, 2022, 2023 роки та наявність форс-мажорних обставин у зв`язку з введенням військового стану з 24.02.2024, спричиненим збройною агресією російської федерації, та є обставиною непереборної сили, які вплинули на формування доходної частини бюджету й видатки за програмою КПКВК 3504030, що унеможливило виконання виконавчого документа у справі.

Крім того, скаржник вважає, що провадження у цій справі підлягає закриттю за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки спори, які виникають під час здійснення Казначейством своїх повноважень щодо виконання судових рішень згідно Порядку № 845 розглядаються судом адміністративної юрисдикції згідно з нормами КАС України.

Відзив на апеляційну скаргу

02.08.2024 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив представника позивача адвоката Вовка А. І., в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25.05.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з рахунків Державної казначейської служби України на користь позивача 702 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 6 537,60 грн витрат, понесених на проведення судової психологічної експертизи.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28.09.2021 рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25.05.2021 у справі змінено, зменшено визначений судом розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання з рахунків Державної казначейської служби України на користь позивача, з 702 000 грн до 393 600 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09.11.2024 змінено постанову Черкаського апеляційного суду від 28.09.2021, зменшено розмір відшкодування моральної шкоди, яке підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 393 600 грн до 220 000 грн.

12.12.2022 видано виконавчий лист № 707/2000/19, який 15.12.2022 разом із заявою про стягнення коштів за виконавчим листом по даній справі у сумі 220 000 грн, було подано представником позивача до Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області.

Головним управлінням пакет документів листом від 23.03.2023 № 04-14-10/2182 направлено для розгляду до Державної казначейської служби України.

Проте, Державна казначейська служба України листом від 07.04.2023 № 5-08-08/6019 повернула даний виконавчий лист без виконання, оскільки виконавчий документ подано особою, що не має відповідних повноважень.

Після усунення вищевказаних недоліків, 01.05.2023 до Головного управління повторно надійшла заява адвоката Вовка А. І. в інтересах позивача стосовно виконання виконавчого листа.

Державна казначейська служба України листом від 26.09.2023 за № 5-06-06/17530 повідомила про те, що даний виконавчий лист обліковується у Казначействі з 26.05.2023.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, і завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а також інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду ч. 5 ст. 11 ЦК України.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанова Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 522/12406/22 тощо).

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання в розмірі 220 000 грн, що підтверджується постановою Верховного Суду від 09.11.2022, яка набрала законної сили з моменту прийняття.

На підставі даної постанови Черкаським районним судом Черкаської області 12.12.2022 видано виконавчий лист № 707/2000/19, який 15.12.2022 разом із заявою про стягнення коштів у сумі 220 000 грн, було подано представником позивача до Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області.

23.03.2023 Головне управлінням направило даний пакет документів для розгляду до Державної казначейської служби України.

Проте, Державна казначейська служба України листом від 07.04.2023 № 5-08-08/6019, повернула виконавчий лист від 12.12.2022 у справі № 707/2000/19 разом з доданими документами до Головного управління без виконання, оскільки виконавчий документ подано особою, що не має відповідних повноважень.

Після усунення вищевказаних недоліків, 01.05.2023 повторно надійшла заява адвоката Вовка А. І. в інтересах позивача стосовно виконання виконавчого листа.

Державна казначейська служба України листом від 26.09.2023 за № 5-06-06/17530 повідомила про те, що даний виконавчий лист обліковується у Казначействі з 26.05.2023.

Виконавчий лист від 12.12.2022 у справі № 707/2000/19 вчасно не виконано, що не заперечується сторонами.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19 наголошує на тому, що в разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI установлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. До того ж застосування наведеного механізму стимулюватиме виконання державою судових рішень про стягнення з неї коштів в межах визначеного частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строку, оскільки у протилежному разі - прострочення виконання рішення суду є підставою для нарахування та стягнення з держави 3 % річних та інфляційних втрат (пункт 101).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМ України від 03.08.2011 № 845 (далі Порядок № 845).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

За змістом пункту 41 Порядку № 845 (розділ «Безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам») орган казначейства здійснює безспірне списання коштів місцевих бюджетів для відшкодування шкоди, зокрема, шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів (абзац 2 пункту 48 Порядку № 845).

Спір про присудження позивачу відшкодування шкоди та щодо загального розміру такого відшкодування суд уже вирішив у справі № 707/2000/19.

Судом встановлено, що позивач звернуся до Казначейства для стягнення коштів за судовим рішенням, а Казначейство в свою чергу даний виконавчий лист обліковує з 26.05.2023, тому тримісячний строк, протягом якого відповідач мав обов`язок перерахувати кошти, сплив 27.08.2023.

Прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Отже, припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.

Саме з огляду на це безпідставними є посилання в апеляційній скарзі, що відповідач неодноразово письмово звертався про збільшення бюджетних призначень за Програмою 3504030.

Як і спростовуються доводи апеляційної скарги, що держава вже відшкодувала позивачу моральну шкоду і намагання позивача у даній справі є повторним притягненням держави до відповідальності. Оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2019 у справі № 646/14523/15, постанова Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 522/12406/22).

Статтею 617 ЦК України встановлено загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок дії непереборної сили, у той час як норми статті 625 ЦК України, яка визначає відповідальність за порушення саме грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, є спеціальними, конкретизуючими і не передбачають жодних підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України).

Посилання відповідача на неспроможність виконати грошове зобов`язання внаслідок форс-мажорних обставин у зв`язку з введенням військового стану не підтверджено належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача, що позивачем не надано доказів та підтверджень неправомірних дій Казначейства під час виконання виконавчих документів, оскільки боржником у справі № 707/2000/19 є держава Україна за рахунок коштів Держбюджету України.

За змістом ч. 2 ст. 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

За змістом ст. 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (п. 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (п. 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (п. 26), від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (п. 21), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (п. 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (п. 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 80), від 15.02.2022 у справі № 910/6175/19 (п. 7.45), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (п. 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (п. 8.16) і № 922/1830/19 (п. 7.1), від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 (п. 55)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (п. 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (п. 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (п. 8.17) і № 922/1830/19 (п. 7.2), від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 (п. 55)).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (п. 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 81), від 05.10.2022 у справі № 923/199/21 (п. 8.18) і № 922/1830/19 (п. 7.3), від 14.12. 2022 у справі № 2-3887/2009 (п. 55)).

Отже, вказуючи відповідачем по справі Державну казначейську службу України не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності є не держава, а саме цей орган, оскільки боржником у справі є держава Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)» (Burdov v. Russia (№ 2), § 96-97, 99, 117, заява № 33509/04) від 15 січня 2009 року).

15 жовтня 2009 року ЄСПЛ ухвалив пілотне рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, заява № 40450/04). Воно набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав порушення Україною її зобов`язань за Конвенцією через систематичне невиконання державою рішень національних судів (пункт 1 статті 6 Конвенції, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції) і відсутність у національному законодавстві ефективних засобів юридичного захисту від такого невиконання (стаття 13 Конвенції) (§ 2, 3 резолютивної частини рішення). ЄСПЛ зазначив, що ці порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає у систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту (§ 4 резолютивної частини рішення). Тому ЄСПЛ вказав, що Україна повинна невідкладно запровадити ефективний засіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або затримки у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів, встановлених практикою ЄСПЛ (§ 5 резолютивної частини рішення).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15 зробила висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45).

Доводи апеляційної скарги стосовно закриття провадження за п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У свою чергу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18 звернула увагу на те, що ураховуючи акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Оскільки основні вимоги розглянуті в порядку цивільного судочинства, то і похідні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Підсумовуючи вищезазначене колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 27.08.2023 по 12.02.2024, які відповідно до розрахунку наданого позивачем складають суму у розмірі 3 071,85 грн, та інфляційних втрат за період з 01.09.2023 по 31.12.2023, які відповідно до розрахунку наданого позивачем складають суму у розмірі 5 551,03 грн.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 23 жовтня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко