Справа № 464/5291/24
пр.№ 2/464/1676/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2024 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Варениці Р.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 24.08.2011 у розмірі 10 000 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.08.2011 відповідач одержала від неї в борг грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США строком на 1 місяці. Покликаючись на ст. ст. 1046, 1047 ЦК України зазначає, що таким чином між нею та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 10 000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою. Проте, у визначений договором строк та на момент пред`явлення позову, відповідач зобов`язання щодо повернення отриманих в позику грошових коштів не виконала. Зважаючи на викладене, у ОСОБА_4 існує заборгованість перед позивачем у розмірі 10 000 доларів США, яка підлягає стягненню.

12.08.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий відповідачем ОСОБА_4 , відповідно до зазначає, що за умовами ст. 1047 ЦК України між нею та позивачем мав би укладатись договір позики, тоді як боргова розписка за своєю правовою природою не є таким договором, а лише його підтвердженням. Вважає, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують факт укладення договору позики. Зі змісту розписки від 24.08.2011 неможливо однозначно встановити кому, коли та за яких обставин передавались грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, відтак неможливо встановити правову природу відносин, що склались між сторонами. Крім того, зважаючи на те, що борговою розпискою визначено строк повернення коштів, що становить 1 місяць, а саме 24.09.2011, відтак з 25.09.2011 позивач дізналась про порушення своїх прав, однак не надсилала на адресу відповідача вимоги про повернення коштів, не вчиняла жодних дій, з метою повернення заборгованості. Посилаючись на те, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідач просить застосувати строки позовної давності у справі та відмовити у задоволенні позову.

25.09.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача ОСОБА_2 , згідно з якою, покликаючись на практику Верховного Суду, вказує, що боргова розписка є доказом укладення договору позики та його умов, а також доказом, що засвідчує факт отримання боржником від кредитора визначеної у розписці грошової суми. Таким чином, вважає, що між сторонами 24.08.2011 укладено договір позики, що стверджується борговою розпискою, відповідно до якої ОСОБА_4 одержала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США на 1 місяць. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, наявна заборгованість, що становить 10 000 доларів США, яка підлягає стягненню. Щодо строку позовної давності, представник позивача зазначає, що з 24.02.2022 на території України введено правовий режим воєнного стану, на період якого перебіг позовної давності зупиняється на строк його дії. Крім того, представник позивача зазначає, що сторони працюють в одній установі, а відтак ОСОБА_1 розраховувала на порядків ОСОБА_4 , яка запевняла, що поверне кошти. Термін повернення грошових коштів, встановлений у розписці, постійно пролонгувався через складне фінансове становище відповідача та у зв`язку із іншими подіями, такими як коронавірус та війна. Лише 25.07.2024 ОСОБА_4 повідомила, що не буде віддавати кошти, відтак з вказаного моменту розпочав перебіг встановлений строк позовної давності. Враховуючи викладене, просить позов задовольнити.

26.11.2024 представник відповідача Петришин А.М. звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 06.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29.10.2024 у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_4 про витребування доказів відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та просила такий задовольнити. Пояснила суду, що 24.08.2011 позичила ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, які, в свою чергу, отримала у ОСОБА_5 , строком на 1 місяць. Відповідач написала відповідну розписку. Зазначила, що під час передачі коштів був присутнім чоловік ОСОБА_4 , однак кошти передала особисто відповідачу. Крім того, ОСОБА_5 був присутній в момент передачі коштів відповідачу. Зазначила, що з відповідачем разом працюють, щодня бачились. У вересні 2011 року звернулась до ОСОБА_4 , щоб отримати позичені кошти, однак остання сказала, що не має можливості їх повернути. В подальшому, знову зверталась до ОСОБА_4 , однак повернення коштів не відбулось. На початку серпня 2024 року ОСОБА_4 повідомила, що не має наміру повертати їй зазначену суму коштів. Повідомила, що весь час надіялась на добросовісність відповідача та очікувала, що остання їй поверне усі кошти. Ствердила, що кошти позичала саме відповідачу, інші особи, зокрема чоловік останньої, з таким проханням до неї не звертались, чоловіку відповідача коштів б не позичила.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 повідомив, що між сторонами мав би бути укладений договір позики, однак такий укладеним не був. Крім того зазначив, що відповідач не отримувала кошти від позивача, а розписка не свідчить про факт передачі таких. Йому не відомо чи ОСОБА_4 підписувала розписку. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 заперечила щодо задоволення позовних вимог повністю. Однак, надавати пояснення по суті спору відмовилась.

В судове засідання, призначене на 03.12.2024, не з`явилась, повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, зарахуванням зустрічних однорідних вимог, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи (ст. ст. 598-609 ЦК України).

При дослідженні доказів, судом встановлено наступне.

24.08.2011 ОСОБА_4 написала розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_1 , проживаю за адресою АДРЕСА_1 позичаю у ОСОБА_1 10 000 $ (десять тисяч доларів) на 1 місяць», що підтверджується копією такої розписки, а також її оригіналом, що був оглянутий та досліджений судом в судовому засіданні.

Відповідно до змісту вказаної розписки, таку, окрім ОСОБА_4 , підписав ОСОБА_6 .

ОСОБА_5 , допитаний в судовому засіданні як свідок, надав показання про те, що перебуває з позивачем у приязних стосунках. На прохання ОСОБА_1 , надав їй грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, які остання, в свою чергу, передала в борг ОСОБА_4 . Зазначив, що були присутні він, позивач та відповідач при передачі коштів, які позивач передала особисто відповідачу. Зазначив, що з чоловіком ОСОБА_4 не знайомий.

Таким чином встановлено, що між сторонами виник спір з приводу виконання зобов`язань, що виникли з підстав укладеного між ними договору позики.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів) (постанови Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 278/1621/21 (провадження № 61-13700св23), від 21 квітня 2022 року у справі № 397/791/17 (провадження № 61-6572св19) та інші).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Крім того, у ст. 204 ЦК України закріплено принцип презумпції правомірності правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 висловлено правову позицію, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики, а саме на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Тлумачення ст. ст. 1046, 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторонапозичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторонапозикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Вказане узгоджується також з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Встановлено, що розписка має всі необхідні дані (реквізити), які має містити договір позики (дані про позичальника та позикодавця, суму позики; дані про отримання позики та про обов`язок позичальника повернути позику в певний строк),що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка від 24.08.2011 написана власноручно та підписана відповідачем ОСОБА_4 . Доказів про те, що відповідач не підписувала такий документ, суду не надано.

За наведених обставин, суд встановив, між позивачем та відповідачем виникли договірні відносини позики, засвідчені правочином, укладеним у письмовій формі (розписка), оскільки ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, у зв`язку із чим в останньої виникли зобов`язання, встановлені договором та законом, з повернення вищевказаних грошей у строк, визначений сторонами у такому договорі.

Доказів з приводу того, що відповідач оспорювала договір позики в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1051 ЦК України, або ж просила визнати такий недійсним правочином у судовому порядку, відповідно до положень ст. 204 ЦК України, матеріали справи не містять.

Отже, розписка від 24.08.2011 підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання відповідачем у позивача грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США із зобов`язання повернути такі кошти у певний строк, а саме до 24.09.2011.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

З вказаного слідує, що оригінал розписки від 28.04.2011, який знаходиться у позивача, підтверджує факт невиконання боржником (відповідачем) зобов`язань за вказаним борговим документом.

Крім того відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належними та допустимими доказами не надано доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором позики.

Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до умов договору позичальником є відповідач ОСОБА_4 , яка не виконала своїх зобов`язання за договором позики, що є юридичним актом, доказів протилежного суду не надала, з урахуванням презумпції правомірності правочину, у зв`язку із чим суд приходить до висновку, що позивач довів обставини, викладені у позові, та те, що відповідачем порушено її право, що підлягає захисту в судовому порядку, шляхом стягнення з відповідача на її користь заборгованості за договором позики від 24.08.2011 у розмірі 10 000 доларів США.

Доводи відповідача спростовуються вищевикладеними обставинами, встановленими в ході судового розгляду, за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів протилежного.

Водночас, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Положеннями ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Встановлено, що 12.08.2024 відповідач ОСОБА_4 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила застосувати строки позовної давності, оскільки борговою розпискою визначено строк повернення коштів, що становить 1 місяць, а саме 24.09.2011, відтак з 25.09.2011 позивач дізналась про порушення своїх прав, однак не надсилала на адресу відповідача вимоги про повернення коштів, не вчиняла жодних дій, з метою повернення заборгованості.

Крім того, 26.11.2024 представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, обґрунтовуючи таке тим, що строк позовної давності щодо стягнення грошових коштів за розпискою від 24.08.2011 сплив ще 25.08.2014.

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з розпискою від 24.08.2011 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США відповідач ОСОБА_4 отримала в борг від позивача ОСОБА_1 на строк 1 місяць, а саме до 24.09.2011.

Таким чином, перебіг строку позовної давності, що становить 3 роки, для звернення позивача ОСОБА_1 з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 24.08.2011 розпочався з 25.08.2011.

Оцінюючи доводи позивача, що про порушення свого права остання довідалась лише 25.07.2024, коли ОСОБА_7 остаточно їй відмовила повертати грошові кошти, а встановлений у розписці термін повернення грошових коштів сторонами постійно пролонгувався, суд виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи те, що договір позики від 24.08.2011 укладений між сторонами у письмові формі, будь-які зміни, в тому числі щодо строку виконання зобов`язання за договором, вчиняються в тій самій формі, тобто у письмовій формі.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на викладене та те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що до укладеного в письмовій формі договору позики від 24.08.2011 сторонами було неодноразово внесено зміни, зокрема в частині продовження строку виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих відповідачем у борг, твердження позивача в цій частині суд відхиляє у зв`язку із недоведеністю.

Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що строк виконання зобов`язання за договором позики від 24.08.2011 сплинув, відсутні підстави для висновку про переривання строку позовної давності, а інших причин на підтвердження пропущення позовної давності, які б можна було визнати поважними, позивачем на зазначено, як наслідок закінчився загальний строк позовної давності, сторона відповідача заявила клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, від так суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі.

Окрім цього, зважаючи на те, що суд прийшов до переконання про відмову в позові, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2024 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуюча Сабара Л.В.