Справа №173/2054/24
Провадження №2/173/779/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді Петрюк Т.М.

При секретареві Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження, в місті Верхньодніпровську, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: комунальне підприємство «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на самочинно збудовану житлову прибудову, -

ВСТАНОВИВ:

24.06.2024 року до суду звернулася позивач, ОСОБА_1 , з позовом про визнання права власності на самочинно збудовану житлову прибудову до відповідача Верхньодніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: комунальне підприємство «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації».

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2024 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників розгляду справи на 07.10.2024 року.

02.08.2024 від відповідача надійшла заява, згідно якої відповідач заперечень проти задоволення позовних вимог не має.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась.

Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності на самочинно збудовану прибудову: літ.А-3 площею 10.4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: вона є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.07.1995 року реєстровий номер 2-2705 Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою.

09.01.2024 року вона оформила земельну ділянку в оренду за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:005:0019, загальною площею 0.0404 га., з цільовим призначенням : для будівництва.

В 2016 році вона закінчила будівництво самочинно господарським способом житлової прибудови, літ. А3. Ніяких дозволів вона не отримувала.

В грудні 2023 року вона звернулася до бюро технічної інвентаризації для виготовлення технічного паспорту на об`єкт.

23.04.2024 року вона отримала Інформаційну довідку щодо відповідності місця розташування вимогам державних будівельних норм від начальника відділу містобудування та архітектури Верхньодніпровської міської ради головного архітектора міста, де зазначено, що відповідно до Генерального плану м. Верхньодніпровська, визначеного актуальними рішеннями Верхньодніпровської міської ради від 28.08.2012 року №386-18/УІ, домоволодіння за вказаною адресою знаходить на території одноповерхової садибної забудови, що не суперечить вимогам містобудівної документації.

Вона звернулась до державного реєстратора для реєстрації новозбудованої будівлі, але 19.03.2024 року отримала відмову в проведенні реєстраційних дій, внаслідок того, що в неї відсутня декларація про введення в експлуатацію житлової прибудови літ.А3 .

Вона має на меті отримати документи про право власності на новозбудовний об`єкт , що є можливим лише після введення його в експлуатацію.

Ввести об`єкти нерухомості в експлуатацію вона не має можливості, так як відповідно до Порядку введення об`єктів в експлуатацію необхідно отримати рішення суду, що й стало підставою звернення до суду.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої останній будь-яких заперечень щодо задоволення позовних вимог не має.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: представник комунального підприємства «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації», в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмові пояснення суду не надав.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Між сторонами виникли правовідносини із права власності на нерухоме майно.

Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.07.1995 року реєстровий номер 2-2705 Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою, що підтверджується копією договору купівлі-продажу.

Відповідно до укладеного договору вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 400 кв.м. по фактичному користуванню.

В 2016 році позивачка закінчила будівництво самочинно господарським способом житлової прибудови, літ. А3, що підтверджується даними технічного паспорта. За доводами позивачки ніяких дозволів на будівництво вона не отримувала.

В грудні 2023 року позивачка звернулася до бюро технічної інвентаризації для виготовлення технічного паспорту на об`єкт, що підтверджується копією технічного паспорта на домоволодіння.

23.04.2024 року позивачка отримала Інформаційну довідку щодо відповідності місця розташування вимогам державних будівельних норм від начальника відділу містобудування та архітектури Верхньодніпровської міської ради головного архітектора міста, де зазначено, що відповідно до Генерального план м. Верхньодніпровська, визначеного актуальними рішеннями Верхньодніпровської міської ради від 28.08.2012 року №386-18/УІ, домоволодіння за вказаною адресою знаходить на території одноповерхової садибної забудови, що не суперечить вимогам містобудівної документації.

Після закінчення будівництва позивачка має на меті отримати документи про право власності на новозбудований об`єкт, що є можливим лише після введення його в експлуатацію.

Ввести об`єкти нерухомості в експлуатацію позивачка не має можливості, так як відповідно до Порядку введення об`єктів в експлуатацію необхідно отримати рішення суду .

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч.4 ст.373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва )» визначено, що відповідно до ст. 376 ЦК України суди розглядають справи щодо самочинного будівництва, зокрема, про визнання права власності на самочинно збудоване майно власником земельної ділянки; про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинно будівництво.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Разом з тим, у відповідності до п. 9 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» органу державного архітектурно-будівельного контролю були наданні повноваження до 31.12.2015 року приймати в експлуатацію об`єкти будівництва, збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-1328цс15 зазначено, що згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Враховуючи, що позивач здійснила побудову житлової прибудови на території домоволодіння, що належить їй на праві власності без отримання будь-яких дозволів та проекту, таке будівництво вважається самочинним будівництвом.

Дана будівля була збудована в 2016 році, тобто після 31.12.2015 року тому не може бути прийнята в експлуатацію відповідно до п. 9 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» органом державного архітектурно-будівельного контролю.

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем проведене самочинне будівництво на присадибній земельній ділянці, яка набута позивачкою при укладанні договору купівлі-продажу. Тобто позивачка здійснила побудову житлової прибудови на земельній ділянці відповідно до її господарського призначення.

Згідно з «Тимчасовим положенням про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Мінюсту України № 7/5 від 07.02.02р. визначено, що одним із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на нерухоме майно, є рішення суду про визнання права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, а саме об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Частиною 3 ст. 375 ЦК України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до повідомлення начальника відділу містобудування та архітектури Верхньодніпровської міської ради - головного архітектора міста № 226/ДБН від 23.04.2024 року, встановлено, що відповідно до Генерального плану м. Верхньодніпровськ, визначеного актуальним рішенням Верхньодніпровської міської ради від 28.08.2012 року № 386-18 /VI, домоволодіння за вказаною адресою, знаходить на території одноповерхової садибної забудови, що не суперечить вимогам чинної містобудівної документації.

Забудова земельної ділянки за вказаною адресою, здійснена в умовах ущільнення садибної забудови, з порушенням вимог ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а саме житловий будинок «А1» знаходиться на відстані меншій ніж три метра від межі сусідньої земельної ділянки;

Господарські споруди «В1», «Б1»», «Д1», «Ж1», «И1» знаходяться на відстані меншій, ніж 1 м. від межі сусідньої земельної ділянки.

Проте дані об`єкти збудовані в 1958, 1978, 1985 року і на них не поширюються вимоги ДБН Б.2.2-12:2019.

А порушень ДБН стосовно самочинно збудованої позивачкою споруди не виявлено. Будь-яких претензій відносно розташування споруди, сарай «М-1», від суміжних землекористувачів не надходило.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що законодавство передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване майно у разі якщо буде встановлено, що будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам а також, те що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, визнавши за позивачкою право власності на самочинно збудовану житлову прибудову літ.А3., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211.20 грн., суд вважає за можливе покласти на позивача, так як судом не встановлено вини відповідача, щодо порушення прав позивача, а необхідність звернення до суду виникла в зв`язку з недотриманням порядку будівництва нового майна.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ

Позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , до Верхньодніпровської міської ради, юридична адреса: 51600 пр. Шевченка, 21 м. Верхньодніпровськ Кам`янського району Дніпропетровської області, , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: комунальне підприємство «Верхньодніпровське бюро технічної інвентаризації», юридична адреса: 51600 вул. Театральна, 16 м. Верхньодніпровськ Кам`янського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на самочинно збудовану житлову прибудову - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на самочинно збудовану житлову прибудову літ. Л-3, площею 10.4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211.20 грн. покласти на позивача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 07.10.2024 року

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 24.10.2024 року

Дата набрання законної сили: 07.11.2024 року