Справа № 369/8077/13-ц
Провадження №8/369/8/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2024 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участі:

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі № 369/8077/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення,

В С Т А Н О В И В:

14.09.2023 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Касьяненко Дмитро Леонідович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі № 369/8077/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

Вказана заява обґрунтована тим, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала справа за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

24.06.2016 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області ухвалено позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2Н0GК00260889 від 16.06.2005 року, в розмірі 920 102.85 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.04.2013 року складає 7 351 621,77 грн: звернути стягнення на будинок загальною площею 301,10 кв.м., житловою площею 86.30 кв.м. який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № К2Н0GК00260889 від 16.06.2005 р.) ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати що складаються з судового збору у розмірі 3 441 (три тисячі чотириста сорок одна) гривня.

В решті позову відмовити.

Заявник вказує, що справа переглядалася неодноразово.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2022 року по справі № 369/8077/13 було задоволено касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , скасовано постанову Київського апеляційного суду від 15.02.2022 року, залишено в силі заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2016 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.08.2023 року по справі № 369/8077/13 було залишено касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, залишено без змін заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 12.04.2023 року.

Проте, заявник зазначає, що на момент розгляду справи № 369/8077/13 існували істотні обставини, які не були встановленні судом та не були, і не могли бути відомі сторонами справи та які мали бути враховані судами, оскільки мають безпосереднє значення для вирішення справи.

Так, 01.08.2023 року до ОСОБА_3 звернувся приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Борейко Максим Валерійович із вимогами від 26.07.2023 року № 13242, якою вимагав у ОСОБА_3 бути присутнім за адресою: АДРЕСА_2 та надати виконавцю правовстановлюючі документи на право власності на нерухоме майно. Згідно вимоги виконавця від 26.07.2023 року № 13242, виконавче провадження № 71758244 від 08.05.2023 року було відкрито на підставі виконавчого листа № 2-227/08 від 06.10.2010, виданого Печерським районним судом міста Києва.

ОСОБА_3 не брав участі при розгляді справи № 2-227/08 Печерським районним судом міста Києва та дізнався про існування справи № 2-227/08 01.08.2023 року.

Окрім цього, заявник зауважував, що інформація про справу № 2-227/08 яка перебувала у провадженні Печерського районного суду міста Києва у реєстрі Судової влади України стан розгляду справ відсутня, що унеможливило своєчасне отримання інформації про дану судову справу та надання матеріалів вказаної справи в якості доказів на момент розгляду справи судом першої інстанції.

09.08.2023 року представник ОСОБА_3 , адвокат Касьяненко Д.Л., ознайомився з матеріалами справи № 2-227/08, із врахуванням яких можна встановити наступну хронологію подій.

16.06.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № К2Н0GK00260889, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 477600 доларів США на термін до 16.06.2025 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядок, встановлених кредитним договором.

Одночасно з укладанням Кредитного договору 16.06.2005 року між ОСОБА_3 (Іпотекодавець) та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (Іпотекодержатель), було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3696, згідно якого іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно в забезпечення виконання зобов`язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.

20.09.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» було подано позовну заяву про дострокове розірвання договору та стягнення заборгованості, яка була зареєстрована Печерським районним судом міста Києва за вх. № 96022 від 20.09.2007 року. Позов обґрунтовується тим, що невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору спричинило заборгованість перед ПриватБанком на загальну суму 389863,81 доларів США станом на 29.08.2007 року, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 1968812,24 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21.05.2008 року по справі № 2-227/08 було задоволено позовні вимоги ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Розрахунковий центр «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про дострокове розірвання договору та стягнення заборгованості.

Розірвано достроковий кредитний договір № К2Н0GK00260889 від 16.06.2005 року, укладений між ПриватБанком в особі філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку та відповідачем 1 ОСОБА_3 .

Стягнено солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на користь ПриватБанку в особі філії «Розрахунковий центр» ПриватБанку суму заборгованості по кредиту у розмірі 385173,31 доларів США, суму заборгованості простроченого кредиту 1949,55 доларів США, суму нарахованих відсотків 2718,02 доларів США, суму заборгованості по простроченим відсоткам 22,71 доларів США, суму нарахованої пені 0,22 доларів США, а всього заборгованість перед ПриватБанком в розмірі 389863,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 29.08.2007 року складає 1968812,24 грн.

20.06.2008 року представнику ЗАТ КБ «ПриватБанк» було видано виконавчі листи, які позивачем не було пред`явлено до виконання у зв`язку з їх втратою при пересилці між головним офісом та філією.

01.09.2010 року представник ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15.11.2010 року по справі № 2-227/08 заяву представника ЗАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено, видано дублікат виконавчих листів.

09.12.2010 року вказані виконавчі листи було отримано ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним написом на заяві про видачу дублікатів виконавчих листів від 24.11.2010 року.

Надалі, протягом 2010-2013 років виконавчі листи не були пред`явлені до виконання з невідомих відповідачу причин.

22.08.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано позовну заяву про звернення стягнення.

В позові вказується, що відповідно до укладеного 16.06.2005 року кредитного договору ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 400000 доларів США зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму заборгованості за користування кредитом з кінцевим терміном погашення 16.06.2025 року.

Позивач вказує, що відповідач не виконав належним чином зобов`язання за вказаним договором, що призвело до збитків позивача у сумі 920102,85 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.04.2013 року становило 7 351 621,77 грн.

В позові не вказується, що Печерським районним судом міста Києва було розглянуто позовну заяву ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в межах цивільної справи № 2-227/08.

Таким чином, заявник зазначав, що рішенням Печерського районного суду міста Києва по справі № 2-227/08 від 21.05.2008 року, яким було розірвано кредитний договір, набрало законної сили 21.06.2008 року.

У зв`язку з вище викладеним, з 21.06.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» втратив право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період з 21.06.2008 року до моменту подання позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

На підставі вище наведеного, заявник просив суд скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.06.2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 12.04.2023 року по справі № 369/8077/13, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

29.12.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити провадження за заявою представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненко Дмитра Леонідовича про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі № 369/8077/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

12.03.2024 року ОСОБА_4 через канцелярію суду зареєструвала додаткові пояснення у справі.

14.10.2024 року представник відповідача - ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги заяви підтримав у повному обсязі, просив суд її задовольнити.

14.10.2024 року представник позивача - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення поданої заяви, просила суд у її задоволенні відмовити.

Суд заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Судом встановлено, що 24.06.2016 року заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області ухвалено позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2Н0GК00260889 від 06.2005 року, в розмірі 920 102.85 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.04.2013 року складає 7 351 621,77 грн: звернути стягнення на будинок загальною площею 301.10 кв.м., житловою площею 86.30 кв.м. який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № К2Н0GК00260889 від 16.06.2005 р.) ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати що складаються з судового збору у розмірі 3 441 (три тисячі чотириста сорок одна) гривня.

В решті позову відмовити.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що визначена заявником підстава для перегляду рішення за нововиявленими обставинами визначається як необізнаність відповідача ОСОБА_3 про наявності справи № 2-227/08 та ухвалення 21.05.2008 р. Печерським районним судом міста Києва по цій справі рішення за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості.

Проте в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2008 р. по справі № 2-227/08 зазначено наступне: Відповідачі в судові засідання жодного разу не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується судовими повістками, повідомленнями про вручення поштового відправлення, оголошеннями в газетах Урядовий кур`єр від 06.03.2008 р. № 44, від 03.04.2008 р. № 63 та Хрещатик від 07.03.2008 р., від 09.04.2008 р., про причину неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, відповідач ОСОБА_3 знав або мав знати про розгляд справи за № 2-227/08 та ухвалення рішення від 21.05.2008р., а тому обставина, на яку посилається заявник не є нововиявленою обставиною.

Результат недбалого ставлення до своїх прав та обов`язків відповідно до ст. 43 ЦПК України при розгляді справи № 2-227/08 не може бути нововиявленою обставиною.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним.

Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.05.2021 зі справи № 752/4995/17.

Водночас Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами, визначена ЦПК України є окремою формою судового процесу, що має свої особливості. Вона не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів та доказів сторін; суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин (зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 зі справи № 19/028-10/13, від 25.05.2021 зі справи № 752/4995/17).

Верховний Суд у постанові від 27.062019 р. у справі № 541/2460/16-ц (провадження № 61-7793св19) висловив правову позицію щодо критеріїв для віднесення обставин до категорій нововиявлених.

Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи.

Другий критерій для віднесення обставин до категорії нововиявлених для суду становить доведеність того, що такі обставини не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.

Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43)).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

He вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Суд враховує, що принцип правової (юридичної) визначеності визнається одним із елементів належної судової процедури у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав важливість забезпечення принципу юридичної визначеності як елементу верховенства права, який, окрім іншого, вимагає, щоб ухвалене судами остаточне рішення не могло бути скасованим (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року, заява № 28342/95).

Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду й нового рішення по суті. Перегляд судового рішення не повинен бути замаскованою апеляційною процедурою, а саме лише існування двох позицій щодо способу вирішення спору не є підставою для повторного судового розгляду. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин (пункти 51-52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява №52854/99; ухвала Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви № 62608/00 «Агротехсервіс проти України»; пункти 42-44 рішення Європейського суду з прав людини від 9 червня 2011 року, заява № 4994/04 у справі «Желтяков проти України»).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне судове рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно із частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Отже, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вказані правові норми передбачають, що це мають бути обставини, які є істотними, тобто, такими, що якби вони були відомі раніше, то суд ухвалив би інше рішення; вони є нововиявленими, а не новими обставинами, тобто, існували на час розгляду судом спору; вони входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Підставою перегляду будь-якого судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

З огляду на вищенаведені правові норми, суд дійшов висновку про те, що підстави для задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами відсутні, оскільки вказані заявником обставини, не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленнми обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у даній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Доводи, зазначені в заяві представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича про перегляд рішення за нововиявленими обставинами фактично зводяться до переоцінки доказів, яким, на його думку, суд не надав належної оцінки.

Однак таке формулювання заявником підстав для звернення до суду у порядку статті 423 ЦПК України суперечить законодавчому визначенню та тлумаченню поняття «нововиявлені обставини», яке полягає у тому, що це повинні бути саме істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Отже, зазначені заявником підстави перегляду рішення суду не можуть бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами у розумінні статті 423 ЦПК України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, inter alia, який, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру». Скасування остаточного судового рішення у даній справі було б невиправданим. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Відповідно до частини третьої статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не містить доводів, що свідчать про наявність підстав, передбачених статтею 429 ЦПК України для її задоволення та скасування судового рішення, що переглядається, а тому у задоволенні цієї заяви необхідно відмовити та залишити відповідне судове рішення в силі.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 423, 429 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі № 369/8077/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 24.10.2024 року.

Суддя А.В. Янченко