Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2411/24
Провадження № 2/711/1163/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі головуючого судді - Скляренко В.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Представник позивача - Мостовенко О.І. , який діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як керівник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», - звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/7 від 19.07.2019р. в розмірі 45 277,88 грн. та судові витрати.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що 01.10.2020р. між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем було укладено договір надання позики №/7, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 3 700 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 1,75% за один день користування кредитом. Відповідно до умов договору факторингу від 11.02.2022р., укладеного між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал», до останнього перейшло право грошової вимоги за договором надання позики №/7 від 19.07.2019р. На підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023р. відповідне право вимоги перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР». Відповідач всупереч умов договору позики не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед наступниками первісного кредитора, внаслідок чого станом на 08.03.2024р. розмір заборгованості відповідача складає 79 481,93 грн., з яких: 3699,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 75 781,94 грн. - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги. З метою стягнення відповідних сум заборгованості, але з врахуванням принципів розумності, співмірності і пропорційності, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3699,99 грн. та процентами - 41 577,89 грн.

Відповідач заперечив проти позовних вимог в повному обсязі та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у позові та закрити провадження у справі. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог у відзиві зазначено, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів для підтвердження факту підписання договору позики з боку відповідача, факту видачі кредитних коштів та правильності нарахування позивачем процентів за користування позикою. Додатково у відзиві викладені заперечення щодо обґрунтованості вимог про відшкодування позивачу судових витрат.

28.03.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

23.08.2024р. від представника відповідача - адвокат Зачепіло З.Я., яка діє на підставі ордеру серії ВН №1371233 від 07.08.2024р., - на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено заперечення відповідача щодо позовних вимог.

18.09.2024р. від представника позивача - Ткаченко М.М., яка діє в порядку самопредставництва юридичної особи, як керівник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», - на адресу суду надійшли письмові пояснення. У таких поясненнях вказується про достатність наданих позивачем суду доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем відповідно до умов діючого законодавства, оскільки такий договір був підписаний з боку відповідача електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Додатково зазначається про обґрунтованість розрахунку заборгованості та його відповідність умовам договору про надання позики.

За клопотанням представника позивача 19.09.2024р. судом постановлено ухвалу про у АТ «Універсал Банк» інформації про ідентифікаційні дані власника банківської картки № НОМЕР_1 та відомості щодо надходження на таку банківську картку грошових коштів в сумі 3700 грн. в період з 01 по 05 жовтня 2020 року.

На виконання відповідної ухвали на адресу суду 02.10.2024р. надійшла витребувана судом інформація.

В судове засідання сторони не з`явились і про причини неявки не повідомили.

15.10.2024р. від представника позивача - Ткаченко М.М. - на адресу суду надійшло клопотання, в якому вона просила відкласти розгляд справи, що обумовлено необхідністю отримати інформацію, яка витребовувалась судом у АТ «Універсал Банк». В той же час, як в позовній заяві, так і в неодноразових письмових заявах представник позивача зазначав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі і не заперечує проти розгляду справи без участі представника позивача.

Відповідач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, хоча був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Судове засідання з розгляду справи було призначене на 16.10.2024р., проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи судове засідання з розгляду справи не проводилось, а розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ч. 13 ст. 7, ч. 9 ст. 10, ст. 11, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, внаслідок чого на підставі ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (16.10.2024), а дату складання повного тексту судового рішення (22.10.2024), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022р. у справі №1519/2-5034/11.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно заявки-анкети №3278577 від 01.10.2020р. між ТОВ «ІНФІНАС» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено в електронній формі договір надання позики №/7 від 19.07.2019р. (далі - Договір позики), відповідно до якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит на суму 3700 грн. строком на 30 днів, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOON Loyal», затверджених наказом кредитора №14/1 від 19.08.2020р. (далі - Правила програми «MoneyBOON Loyal») /а.с. 5-7/. В анкеті-заявці зазначено, що для отримання кредитних коштів позивальником використовується платіжна картка № НОМЕР_2 .

Умовами договору передбачено: розмір кредиту - 3700 грн.; строк користування кредитом - 30 днів; строк дії договору - 3 роки; відсоткова ставка - 1,75% за один день користування кредитом, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації; номінальна відсоткова ставка - 1,75% за один день користування кредитом, застосовується у випадках передбачених Правилами; максимальна відсоткова ставка - 3,5% за один день користування кредитом, застосовується за умови неналежного виконання умов договору.

Укладання Договору позики відбулось в електронній формі шляхом акцептування позичальником пропозиції кредитора, в якій викладені основні умови кредиту, а підписання всіх документів здійснено сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до довідки ТОВ «ІНФІНАНС» для ідентифікації відповідача використовувався одноразовий ідентифікатор «6z5q9q», який направлявся на телефонний номер НОМЕР_3 /а.с. 21/.

На виконання умов Договору позики ТОВ «ІНФІНАНС» 01.10.2020р. здійснило надання позики в сумі 3700 грн. шляхом банківського переказу грошових коштів на банківську картку № НОМЕР_1 через систему електронних платежів iPay.ua, що підтверджується відповідним платіжним дорученням №67930809 від 01.10.2019р. /а.с. 22/.

Факт належності відповідної банківської картки відповідачу та факт надходження на таку картку 01.10.2020р. запозичених грошей в сумі 3700 грн. підтверджується інформацією, наданою АТ «Універсал Банк» в листі від 25.09.2024р. за вих. №БТ/5661.

Відповідно до розрахунку ТОВ «ІНФІНАНС» складеного станом на 11.02.2022р. за договором № від 19.07.2019р. за відповідачем обчислюється заборгованість в розмірі 59 020,99 грн., яка складається з наступних сум: залишок неповернутої позики - 3699,99 грн.; нараховані проценти - 55 321 грн. /а.с. 23/.

11.02.2022р. між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт капітал» укладено договір факторингу №11-02/22, за умовами якого ТОВ «Вердикт капітал» набуло шляхом купівлі належні ТОВ «ІНФІНАНС» права грошової вимоги до боржників, що визначені в реєстрах боржників, в тому числі і права кредитора за Договором позики з відповідачем /а.с. 26-30/.

Згідно платіжного доручення від 11.02.2022р. ТОВ «Вердикт капітал» здійснило оплату на користь ТОВ «ІНФІНАНС» згідно договору факторингу №11-02/22 від 11.02.2022р. в повному обсязі в розмірі, визначеному в п. 7.1 договору факторингу /а.с. 27/.

10.01.2023р. ТОВ «Вердикт капітал» на підставі договору №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» шляхом продажу права вимоги, в тому числі і права кредитора до відповідача за Договором кредиту /а.с. 31-36/. Згідно змісту реєстру боржників до такого договору, станом на 10.01.2023р. розмір заборгованості відповідача за Договором позики складає 79 481,93 грн. (заборгованість за основним зобов`язанням - 3699,99 грн., заборгованість за нарахованими процентами - 75 781,94 грн.) /а.с. 34-35/. Передача відповідних прав до нового кредитора підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників /а.с. 33 з.б./.

Згідно наданого позивачем розрахунку загальний розмір заборгованості відповідача на теперішній час складає 79 481,93 грн. і складається з наступних сум: 3699,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 75 781,94 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (10.01.2023р.) /а.с. 25/.

Оскільки до теперішнього часу відповідачем не виконане грошове зобов`язання за Договором позики №/7 від 19.07.2019р., то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1734).

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За частиною першою статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1734 до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (а. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №1734).

Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у ч. 2 ст. 9 Закону №1734 передбачена у частині третій статті 9 цього Закону.

Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) ч. 6 ст. 9 Закону №1734).

Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1734 договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).

За матеріалами справи судом встановлено, що між ТОВ «ІНФІНАНС» та відповідачем було укладено Договір позики в електронній формі. На підставі такого договору відповідачем 01.10.2020р. було отримано у позику грошові кошти в сумі 3700 грн., які він зобов`язувався повернути зі сплатою процентів за кожен день користування позикою, але в порушення умов договору не зробив цього. В той же час відповідач заперечує погодження ним умов кредитування, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зокрема в частині підписання відповідачем Договору позики.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин на предмет погодження сторонами умов Договору позики суд виходить з наступного.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020р. у справі № 674/461/16-ц.

Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню Договору позики передувала електронна заявка №3278577 від 01.10.2020р. від імені відповідача на отримання кредитних коштів. Складанню електронної заявки передує авторизація позичальника шляхом створення особистого кабінету, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ІНФІНАНС» та доступний через на веб-сайт moneyboom.ua.

Підписання Договору позики від імені відповідача здійснено за допомогою електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора «6z5q9q» з використанням каналу мобільного зв`язку з абонентським номером НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою про ідентифікацію /а.с. 21/.

У анкеті-заяві №3278577 від 01.10.2020р. наявні ідентифікаційні відомості про відповідача, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; номер паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; абонентський номер мобільного зв`язку; адреса електронної пошти; адреса електронної пошти; номер банківської платіжної картки). Належність відповідачу відповідних персональних відомостей не заперечується стороною відповідача. До того ж саме такі відомості щодо відповідача перебувають у володінні АТ «Універсал Банк», яким видавалась відповідачу відповідна банківська платіжні картка, на які і надішли запозичені кошти.

Окремо суд звертає увагу, що відповідач не заперечував факту отримання запозичених коштів та факту вчинення ним платежів на виконання його зобов`язань за Договором позики. Зокрема, з наданого позивачем розрахунку заборгованості по договору № від 19.07.2019р. /а.с. 23/ вбачається, що відповідач неодноразово користувався послугами ТОВ «ІНФІНАНС», пов`язаними з мікрокредитуванням, починаючи з 19.07.2019р. (6 мікрозаймів), і завжди належним чином виконував свої зобов`язання з повернення позичених коштів. До того ж на виконання зобов`язань за Договором позики, зобов`язання за яким є предметом спору в даному судовому провадженні, відповідачем здійснювались платежі на виконання його зобов`язань: 15.11.2020р. на суму 3949,76 грн.; 31.12.2020р. - 1400 грн. Вчинений відповідачем 15.11.2020р. платіж дорівнює сумі нарахованих на момент його вчинення процентів за користування позикою, що свідчить про обізнаність позичальника зі змістом його зобов`язань та їх умовами.

У свою чергу відповідач всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що його заявка на отримання кредитних коштів від ТОВ «ІНФІНАНС» не містила умов кредитування або містила інші умови кредитування ніж ті, які зазначені в анкеті-заяві на кредит №3278577 від 01.10.2020р. та у Договорі позики. Не надано стороною відповідача і будь-яких доказів на спростування доводів сторони позивача про використання одноразового ідентифікатора «6z5q9q» для підписання Договору позики.

Таким чином, сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку, що Договір позики підписаний саме відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 01.10.2020р. правочину на умовах, передбачених змістом договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/7 від 19.07.2019р. та отримання кредиту згідно заявки-анкети №3278577 від 01.10.2020р. Без отримання смс-повідомлення на власний номер мобільного зв`язку, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та ТОВ «ІНФІНАНС» не був би укладений.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020р. у справі № 404/502/18, від 09.09.2020р. у справі № 732/670/19, від 12.01.2021р. у справі № 524/5556/19, від 22.11.2021р. у справі № 234/7719/20, від 17.01.2022р. у справі № 234/7723/20. Тобто судова практика у цій категорії справ є сталою.

Отже в даному випадку, враховуючи вищевикладені мотиви, суд доходить висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що відповідачем було погоджено умови кредитування за Договором позики шляхом підписання такого договору одноразовим ідентифікатором.

Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договором позики, обумовлено дійсністю договору факторингу №11-02/22 від 11.02.2022р., що був укладений між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт капітал», а також договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023р., укладеного між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР».

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі позики і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за відповідачем обчислюється заборгованість за основним боргом (3699,99грн.) та процентами за користування позикою.

Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору позики відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом (сума позики) в розмірі 3699,99 грн. є обґрунтованими і правомірними.

Стосовно позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих за користування кредитом, то суд зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз змісту умов Договору позики свідчить, що таким договором визначено строк користування кредитом - 30 днів, а строк дії договору - 3 роки. Також договором передбачено три види процентної ставки, за якою нараховуються проценти за кожен день користування кредитом: відсоткова (1,75%); номінальна відсоткова (1,75%); максимальна відсоткова (3,5%).

Відповідно до п. 6.3.4 Правила програми «MoneyBOON Loyal» у випадку належного виконання позичальником умов договору та здійснення пролонгації в строк (дату повернення кредиту) повернення кредиту, то на період пролонгації застосовується номінальна ставка.

Відповідно до п. 6.3.6 Правил програми «MoneyBOON Loyal» максимальна ставка застосовується у випадку неналежного виконання позичальником умов договору на період прострочення строків сплати поточного кредиту та процентів за користування кредитом.

Розділом 7 Правил програми «MoneyBOON Loyal» визначено порядок зміни/продовження строку дії Фінансового кредиту, а також порядок зміни та припинення дії договору. Відповдіний розділ передбачає, що первинний строк користування кредитом в рамках Фінансового кредиту, встановлений сторонами у договорі, може бути пролонгований на строк, що відповідає кількості днів, на яку було первинно видано кредит та який вказаний при оформленні відносин між сторонами в договорі (п. 7.1). Пролонгація кредиту здійснюється виключно за умови попередньої оплати нарахованих процентів за користування кредитом за фактичну кількість днів користування кредитом (п. 7.3). Пролонгація починається з дня погашення нарахованих за фактичне користування процентів за поточним кредитом (п. 7.4). Підтвердженням волевиявлення позичальника щодо застосування пролонгації кредиту на умовах договору фінансового кредиту є факт погашення нарахованих процентів за користування кредитом, в т.ч. прострочених, на момент платежу (п. 7.6).

Таким чином, умовами Договору позики, з урахуванням Правил програми «MoneyBOON Loyal», передбачені особливості пролонгації строку користування кредитом та застосування відсоткової ставки.

Здійснюючи тлумачення відповідних умов кредитування суд звертає увагу, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК).

Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20).

У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

За змістом умов Договору позики можна виснувати, що сторони договору розмежували поняття «строк користування кредитом», «строк дії договору», а також умови застосування відсоткової ставки і визначили, що в межах «строку користування кредитом» позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом за відсотковою та номінальною відсотковою ставкою, а поза межами «строку користування кредитом», але в межах «строку дії договору» - за максимальною відсотковою ставкою. При цьому в умовах Договору позики передбачено, що максимальна відсоткова ставка застосовується у випадку неналежного виконання позичальником умов договору (прострочення виконання зобов`язань по договору).

Варто звернути увагу, що поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно), де зазначила:.

«Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.»

Таким чином, тлумачення умов Договору позики з урахуванням засад розумності свідчить, що передбачена таким договором максимальна відсоткова ставка за своєю правовою природою визначає розмір процентів, які регулюються положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки застосовується виключно до періоду користування кредитними коштами позичальником поза межами «строку користування кредитом», передбаченим договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданому позивачем /а.с. 23/, судом встановлено, що всупереч умов Договору позики відповідач не здійснив належного виконання своїх зобов`язань у первинно визначений сторонами строк користування кредитом, внаслідок чого кредитор здійснював нарахування процентів за користування кредитом за відсотковою ставкою (1,75% на день) в період з 01 по 30 жовтня 2020 року та за максимальною відсотковою ставкою (3,5% на день) в період з 31.10.2020р. по 15.11.2020р., що загалом становило розмір нарахованих процентів в сумі 3949,75 грн.

15.11.2020р. відповідачем здійснено платіж в сумі 3949,76 грн. Вчинення такого платежу відповідачем свідчило про наявність підстав для пролонгації «строку користування кредитом» та «строк дії договору» ще на 30 днів, що передбачено п. 7.3, 7.4, 7.6 Правил програми «MoneyBOON Loyal». Про таку пролонгацію вказано і у самому розрахунку заборгованості.

Таким чином, слід виснувати, що з урахуванням пролонгації «строк користування кредитом» було продовжено з 16.11.2020р. ще на 30 днів, тобто до 15.12.2020р. Про правильність такого висновку свідчить те, що саме така «дата закінчення договору» стосовно Договору позики зазначена у Реєстрі боржників, який є додатком №3 до договору факторингу №11-02/22 від 11.02.2022р. /а.с. 29/.

В подальшому кредитор здійснював нарахування процентів за користування кредитом за номінальною відсотковою ставкою (1,75% на день) за період з 16.11.2020р. по 15.12.2020р. та максимальною відсотковою ставкою (3,5% на день) за період з 16.11.2020р. до 11.02.2022р., тобто за 453 днів користування кредитом, внаслідок чого загальна сума нарахованих процентів за користування кредитом склала 56 720,85 грн., а враховуючи, що відповідачем 31.12.2020р. здійснено платіж по Договору позики в розмірі 1400 грн., то загальний залишок заборгованості по процентам кредитор визначив в розмірі 55 321грн (56 720,85грн - 1400грн).

Разом з тим, суд зауважує, що враховуючи положення п. 6.3.6, 6.3.7 поняттям «проценти за користування кредитом» в даному випадку охоплюється лише період «строку користування кредитом», тобто з 16.11.2020р. до 15.12.2020р., який складає 30 днів, і відповідні проценти обчислюються за номінальною відсотковою ставкою, а їх розмірі складає 1942,50 грн. (3699,99 грн. х 30 днів х 1,75%). Усі інші здійснені кредитором нарахування процентів за максимальною відсотковою ставкою за період з 16.12.2020р. по 11.02.2022р. є процентами, що нараховані у зв`язку з простроченням відповідачем виконання його грошового зобов`язання, а відтак є процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 ЦК.

Отже, враховуючи, що строк користування кредитом закінчився 15.12.2020р., і в межах загального строку кредитування (з 01.10.2020р. по 15.12.2020р.) відповідачем сплачено на користь кредитора 5349,76 грн. (15.11.2020р. - 3949,76 грн.; 31.12.2020р. - 1400 грн.), тоді як за такий період часу розмір процентів за користування кредитом складає 5892,25 грн., то фактична сума заборгованості відповідача складається з заборгованості по тілу кредиту (3699,99 грн.), заборгованості по процентам за користування кредитом (542,50 грн.) та заборгованості по процентам за несанкціоноване (понадстрокове) користування кредитом (41 035,39 грн.).

Таким чином, аналіз змісту позовних вимог та підстав позову свідчить, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми процентів в розмірі 41 035,39 грн. ґрунтуються на приписах ч. 2 ст. 625 ЦК.

Надаючи оцінку обґрунтованості та правомірності таких вимог суд бере до уваги, що зобов`язання відповідача ґрунтується на Договорі позики, за яким відповідачем отримано кредитні кошти на споживчі потреби, а відтак спірні правовідносини регулюються нормами Закону України від 15.11.2016р. №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон №1734).

Згідно з ч. 3 ст. 21 Закону №1734 сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

Беручи до уваги, що в даному випадку сума позики відповідача не перевищує розмір мінімальної заробітної плати, показник якої станом на 01.10.2020р. в Україні складав 5000 грн. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»), то з огляду на положення ч. 3 ст. 21 Закону №1734, цивільно-правова відповідальність відповідача перед позивачем за порушення його зобов`язань за Договором позики, право на яку передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК, в даному випадку має законодавчі обмеження і обмежується подвійною сумою розміру позики, що в даному випадку складає 7400 грн.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №902/417/18 було викладено правову позицію, що «справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.»

Також суд бере до уваги, що Конституційний Суд України зауважував, що держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. №15-рп/2011).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що прострочення відповідача з належного виконання ним свого зобов`язання з повернення позики розпочалось з 16.12.2020р. Обов`язок відповідача зі сплати процентів за прострочення виконання його грошового зобов`язання перед кредитором на теперішній час обмежується періодом часу з 16.12.2020р. по 23.02.2022р., тобто періодом тривалістю один рік і два місяці, що зумовлено введенням на території України воєнного стану з 24.02.2022р. Загальна сума заборгованості відповідача за основним зобов`язанням (тіло кредиту) складає 3699,99 грн., тоді як сума займу складала 3700 грн., а загальна сума сплачених відповідачем на виконання його зобов`язань за Договором позики на користь кредитора коштів, станом на 31.12.2020р. складала 5349,76 грн.

За таких обставин, покладання на відповідача додаткової відповідальності за порушення ним свого грошового зобов`язання в розмірі, що перевищує розмір суми позики у кілька разів, суперечать принципам розумності та добросовісності і матиме наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації. Тож суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру відсотків, нарахованих позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 7.3.7 Правил програми «MoneyBOON Loyal», до розміру заборгованості за тілом кредиту (позики), а саме до суми в розмірі 3700 грн.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 7 942,49 грн., з яких: 3699,99 грн. - тіло кредиту; 542,50 грн. - проценти за користування кредитом (період часу до 15.12.2020р.); 3700 грн. - проценти за понадстрокове користування кредитом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 3028грн та оплати послуг правової допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 7942,49 грн., що складає 17,54% від ціни позову (7942,49 грн. / 45 277,88 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача 531 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (3028 грн. / 100% * 17,54%).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 02.01.2023р. №02-01/2023; заявка на надання юридичної допомоги №685 від 07.02.2024р.; витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024р.; платіжна інструкція від 09.02.2024р. про оплату послуг адвоката в сумі 51 000 грн.

Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 13 000 грн. Відповідач заперечував щодо обґрунтованості таких вимог посилаючись на необґрунтованість таких вимог.

Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019р. у справі № 915/237/18, від 24.10.2019р. у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020р. у справі № 904/3583/19.

Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій:

- надання юридичних консультацій (2 години, загальна вартість 4000 грн.);

- складання позовної заяви (3 години, загальна вартість 9000 грн.).

Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною.

Представництво інтересів позивача здійснювалось партнерами адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс», з яким позивачем укладено договір про надання правової допомоги за різними напрямками юридичної діяльності, а оплата таких послуг здійснюється без їх деталізації.

В той же час суд бере до уваги процесуальну поведінку відповідача, який у письмових поясненнях виклав заперечення проти позовних вимог та виклав свою позицію про те, що позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню, а обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, не підтверджуються належними доказами. Зазначена поведінка сторони відповідача призвела до необхідності здійснення додаткових процесуальних дій, зокрема витребування доказів задля підтвердження обставин, про які відповідача було достеменно відомо на момент написання відзиву.

Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 13000 грн. є необґрунтованою та не співмірною з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультаціями, складанням процесуальних документів).

За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 3000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, а також результат розгляду справи судом та зміст і значення остаточного рішення суду для сторін.

Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача складає 3531 грн. (531 грн. + 3000 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (; місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Мечнікова, буд.3, офіс 306, 01133) заборгованість за Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/7 від 19.07.2019 в розмірі 7942 грн. 49 коп. та судові витрати в загальній сумі 3 531 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текс рішення складений 22 жовтня 2024 року.

Головуючий : В.М. Скляренко