П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2024 року м. Київ

Справа №759/8872/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/8665/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Твердохліб Ю.О. 18 грудня 2023 року у м. Київ, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 60780,00 доларів США, що за курсом НБУ із розрахунку по 36,56 за 1 долар США складає 2222116,80 грн та 137400, 00 Євро, що по курсу НБУ із розрахунку по 37,40 за 1 Євро складає 5140 134,00 грн та судового зборув розмірі 12405,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 січня 2021 року відповідач взяла у неї в борг на розвиток свого бізнесу гроші в розмірі 19000 доларів США, про що складено розписку про зобов'язання повернути гроші у повному обсязі з урахуванням 4 відсотків в місяць (до 10 числа кожного місяця) до 30грудня 2021 року. Цього ж дня відповідач позичила в неї ще 20000 Євро до 30грудня 2021 року під 5 процентів щомісячно із зобов`язанням виплатити до 10 числа, про що складена розписка. 10 березня 2021 року вона позичила відповідачу грошові кошти в розмірі 20000 Євро, про що також складено розписку у якій остання зобов`язалась повернути гроші з урахуванням 5 відсотків річних в місяць до 10травня 2021 року. 16червня 2021 року відповідач взяла в борг грошові кошти в розмірі 20000 Євро, про що також складено розписку у якій остання зобов`язалась повернути гроші з урахуванням 9 відсотків річних в місяць до 16серпня 2021 року. Цього ж дня 16 червня 2021 року вона позичила відповідачу 20000 Євро та 5000 доларів США, про що також було скаладено розписку, у якій відповідач зобов`язалась повернути борг до 02серпня 2021 року. 30вересня 2021 року вона позичила відповідачу в борг гроші врозмірі 15000 доларів США про що була складена розписка про повернення грошових коштів з урахуванням 6 відсотків в місяць до 30листопада 2021 року. Загальна сума боргу з врахуванням відсотків за кожен місяць складає 60780 доларів США та 80000 Євро, що по курсу НБУ складає 7362250,80 грн. ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання та не повернула отримані нею кошти з врахуванням відсотків, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з вказаним позовом.

У грудні 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у якій вона просила визнати договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та на підтвердження якого ОСОБА_2 надала розписки від 13 січня 2021 року на суму 19000 доларів США з терміном повернення до 31 грудня 2021 року з урахуванням відсотку 4% в місяць; від 13 січня 2021 року на суму 20000 Євро з терміном повернення до 30 грудня 2021 року з урахуванням відсотку 5% в місяць; від 10 березня 2021 року на суму 20000 Євро та 5000 доларів США з терміном повернення до 10 травня 2021 року з урахуванням відсотку 5% в місяць; від 16 червня 2021 року на суму 20000 Євро з терміном повернення до 16 серпня 2021 року з урахуванням відсотку 9% в місяць; від 30 вересня 2021 року на суму 15000 доларів США з терміном повернення до 30 листопада 2021 року з урахуванням відсотку 6% в місяць) недійсним з моменту укладення та судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Зустрічні позовні вимоги обгрунтовувала тим, що написанням розписок фіксувались суми внесків (інвестицій) в спільний бізнес та суми очікуваного прибутку в разі успішного здійснення підприємницької діяльності (у відсотках). Надані ОСОБА_2 копії розписок не є підтвердженням укладання договорів позики, а можуть свідчити про те, що вони видані на виконання договору спільної діяльності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 39000 доларів США та 80000 Євро основного боргу та проценти у розмірі 21780 доларів США та 57400 Євро, а всього 60780 доларів США та 134400 Євро.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12405,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що власноручне написання і підписання відповідачем за первісним позовом боргових розписок із зобов'язанням повернути суми позик підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання обумовлених у розписках грошових коштів. При цьому суд також виходив із того, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 не заперечує факту отримання грошових коштів від ОСОБА_2 .

Щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, та підстав, з якими закон пов'язує можливість визнання недійсним спірного договору.

Не погодилась із вказаним рішенням суду ОСОБА_3 , її представником подана апеляційна скарга, в якій він зазначає про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник вказує на те, що надані позивачем ОСОБА_4 розписки не є підтвердженням укладання договору позики, а можуть свідчити лише про те, що вони видані на виконання договору спільної діяльності. ОСОБА_4 отримала прибутки регулярно, як готівкою так і на банківську картку. Крім того, ОСОБА_3 поетапно повертала кошти ОСОБА_4 , а тому на сьогоднішній день вона не має заборгованості. Також вказує на те, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, однак ОСОБА_4 проценти за користування позикою були нараховані після закінчення строку повернення позики.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити.

ОСОБА_4 правом на подачу відзиву не скористалась.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 19000 доларів США та зобов'язалась повернути їх у повному обсязі з урахуванням 4% в місяць (до 10 числа кожного місяця) до 30 грудня 2021 року. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 /т.1 а.с. 9/.

13 січня 2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20000 Євро та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі до 30 грудня 2021 року. Відсоток від суми, у розмірі 5% зобов`язалась виплачувати до 10-го числа кожного місяця. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 /т.1 а.с. 10/.

10 березня 2021 року ОСОБА_1 отримала грошові кошти від ОСОБА_2 у розмірі 20000 Євро та зобов'язалась повернути їх у повному обсязі до 10 травня 2021 року з урахуванням відсотку 5% в місяць. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 /т.1 а.с. 11/.

16 червня 2021 року ОСОБА_1 отримала грошові кошти від ОСОБА_2 у розмірі 20000 Євро та 5000 доларів США та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі до 02 серпня 2021 року. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 /т.1 а.с. 12/.

16 червня 2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20000 Євро та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі до 16 серпня 2021 року. Відсоток від суми у розмірі 9% зобов`язалась оплачувати до 16 числа кожного місяця. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 /т.1 а.с. 13/.

30 вересня 2021 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15000 доларів США та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі з урахуванням 6% в місяць до 30 листопада 2021 року. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 /т.1 а.с. 14/.

21 липня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення боргу, в якій вимагала від ОСОБА_3 повернути їй грошові кощши в сумі 39000,00 дол США та 80000,00 Євро з щомісячними відсотками (21780 дол США та 57400 Євро) протягом 5 днів, та попереджала про те, що у випадку неповернення боргу буде змушена звернутись до суду із відповідними позовними вимогами про стягнення боргу з нарахованими відсотками /т.1 а.с. 15-17/.

ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В свою чергу ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому вказувала, зокрема, на те, що написанням розписок фіксувались суми внесків (інвестицій) в спільний бізнес та суми очікуваного прибутку в разі успішного здійснення підприємницької діяльності (у відсотках). Надані ОСОБА_2 копії розписок не є підтвердженням укладання договорів позики, а можуть свідчити про те, що вони видані на виконання договору спільної діяльності.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст.611 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем та відповідачем були укладені договори позики. Надані суду докази підтверджують укладення між сторонами договорів у належній формі та отримання відповідачем в борг коштів в загальному розмірі 39000 доларів США та 80000 Євро.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що написанням розписок фіксувались суми внесків (інвестицій) в спільний бізнес та суми очікуваного прибутку в разі успішного здійснення підприємницької діяльності (у відсотках), тобто надані ОСОБА_2 копії розписок не є підтвердженням укладання договорів позики, а свідчити про те, що вони видані на виконання договору спільної діяльності, тобто є удаваним правочином, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки в силу ст. 81 ЦПК України, належних доказів на підтвердження стверджуваних обставин відповідачем ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій не надано.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надано належних доказів того, що укладені між сторонами договори позики відповідно до вказаних вище розписок вчинено з метою приховання іншого правочину, і що воля сторін при укладанні такого правочину була спрямована на настання інших правових наслідків, ніж ті, що визначені умовами цього правочину, та між сторонами виникли інші права і обов`язки, ніж ті, що випливають зі змісту договору позики.

При цьому у розписках від 13 січня 2021 року, 10 березня 2021 року, 16 червня 2021 року, 30 вересня 2021 року ОСОБА_1 зазначила, що вона бере кошти саме у позику, а не на інші цілі, тому досліджуючи ці боргові розписки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин саме з договору позики. А наявність оригіналів цих розписок у позивача підтверджує факт невиконання зобов`язання відповідачем.

Надаючи оцінку доказам наданих ОСОБА_1 , а саме розрахунків (копії розписки ОСОБА_2 про отримані кошти) /т.1 а.с. 126/ та платіжних доручень на підтвердження того, що ОСОБА_2 отримувала свої прибутки за договором спільної діяльності, то суд апеляційної інстанції ставиться до них критично, оскільки останньою не доведено та неможливо встановити походження вказаних розрахунків, ким вчинені вказані розрахунки, а також зв`язок між наданими борговими розписками та вказаними розрахунки. Надані відповідачем платіжні доручення на підтвердження того, що ОСОБА_2 отримувала свої прибутки за договором спільної діяльності, також не приймаються судом до уваги, оскільки переказ коштів за вказаними платіжними дорученнями здійснювався ОСОБА_1 на рахунки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із зазначенням призначення платежу: «переказ власних коштів для поповнення картки», а тому жодного доказового значення у вказаній справі дані доручення не мають та не відносяться до предмету спору.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання не виконала, в передбачені договором строки грошові кошти за договорами позики не повернула, внаслідок чого у відповідача за первісним позовом утворилася заборгованість за договорами позики у розмірі 39000 доларів США та 80000 Євро основного боргу. А отже висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення процентів за кожен місяць користування грошовими коштами у розмірі 21780 доларів США та 57400 Євро, виходячи з такого.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовідносини з кредиту і позики є аналогічними і регулюються положеннями ст. ст. 1048, 1050 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення відсотків, не врахував, що сплинув строк, на який була надана позика, не з`ясував, за який період нараховані відсотки, а також не звернув уваги, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже, стягнувши заборгованість за процентами за кожен місяць користування грошовими коштами у розмірі 21780 доларів США та 57400 Євро, суд першої інстанції не звернув уваги, що після закінчення строку надання позики підстави для нарахування процентів за користування грошовими коштами відсутні.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, розмір процентів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить:

за розпискою від 13 січня 2021 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 19000 доларів США та зобов`язання повернути їх у повному обсязі з урахуванням 4% в місяць (до 10 числа кожного місяця) до 30 грудня 2021 року - 9120 дол. США;

за розпискою від 13 січня 2021 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 20000 Євро та зобов`язання повернути їх у повному обсязі з урахуванням 5% в місяць (до 10 числа кожного місяця) до 30 грудня 2021 року - 12000,00 Євро;

за розпискою від 10 березня 2021 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 20000 Євро та зобов`язання повернути їх у повному обсязі з урахуванням 5% в місяць 10 травня 2021 року - 2000,00 Євро;

за розпискою від 16 червня 2021 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 20000 Євро та зобов`язання повернути їх у повному обсязі з урахуванням 9%в місяць (до 16 числа кожного місяця) до 16 серпня 2021 року - 3600,00 Євро;

за розпискою від 30 вересня 2021 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 15000,00 дол США та зобов`язання повернути їх у повному обсязі з урахуванням 6% в місяць до 30 листопада 2021 року - 1800,00 дол США.

Таким чином, загальний розмір процентів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить суму 10920 доларів США та 17600 Євро.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в частині стягнення процентів скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

В порядку визначеному ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом позивачем була сплачена сума судового збору 12405,00 грн /т.1 а.с.1/. Розмір задоволених позовних вимог становить 74,7 %. А отже сума судових витрат, що підлягає компенсації позивачеві за рахунок відповідача становить 9229,32 грн.

Відповідачем при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в розмірі 18607, 50 грн /т.2 а.с. 6/. Розмір задоволених вимог апеляційної скарги становить 25,6 % . А отже сума судових витрат, що підлягає компенсації відповідачеві за рахунок позивача становить 4763,52 грн.

Однак, суд апеляційної інстанції беручи до уваги положення ч.10 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4465, 80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти у розмірі 10920 доларів США та 17600 Євро.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4465, 80 грн.

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 )

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2024 року.