Номер провадження: 22-ц/813/5226/24
Справа № 494/494/23
Головуючий у першій інстанції Римар І.А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 494/494/23

Номер провадження: 22-ц/813/5226/24

Одеський апеляційний суд у складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору- ОСОБА_3 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Березівського районного суду Одеської області ухвалене у складі судді Римаря І.А. 28 березня 2024 року, повний текст рішення складений 05 квітня 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним уточненим у подальшому первісним позовом, в якому остаточно просить: 1) розірвати шлюб, укладений 25.01.2019 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Березівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №5; 2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: 2.1) визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , загальною площею 50,10 кв. м., житловою площею 28.80 кв. м., допоміжною площею 21.,30 кв. м., зазначений у схематичному плані під літерою «А», та господарські будівлі та споруди, позначені літерами: - «Б» - сарай; - «В» - літня кухня; - «Г» - сарай; - «Д» - гараж; №№ 1-2, 1 споруди; 2.2) стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 127 533,00 грн., в якості компенсації вартості його частки у спільно набутому подружжям майні, а саме - автомобілі марки «BMW», модель «320D», 2005 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 ; 2.3) стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 95 768,34 грн., в якості компенсації вартості його частки у спільно набутому подружжям майні, а саме - автомобілі марки «BMW», модель «320D», 1999 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_2 ; 2.4) стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 38 750,00 грн., в якості компенсації вартості його частки у спільно набутому подружжям майні, а саме побутової техніки.

ОСОБА_1 обґрунтовує первісні позовні вимоги тим, що 25.01.2019 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час подружнього життя з`ясувалось, що сторони мають різні погляди на життя, шлюб та інші цінності, відносини між ними погіршилися. Шдбі носить формальний характер, сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть

Під час шлюбу позивач разом з відповідачкою набули майно, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою - АДРЕСА_1 (далі Житловий будинок), два автомобіля марки «ВМW», 1999 р. в. та 2005 р. в., які були зареєстровані на відповідачку, а також побутову техніку та меблі.

ОСОБА_1 зазначає, що спірний житловий будинок набуто у період шлюбу, однак його було придбано за особисті кошти його матері. Тому вказаний житловий будинок є його особистою приватною власністю.

Автомобілем марки «ВМW», 2005 року випуску, продовжує користуватися відповідачка. Автомобіль марки «ВМW», 1999 року випуску, було продано відповідачкою без його згоди своєму батькові. В порядку поділу вищевказаних двох автомобілів необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача, в якості компенсації вартості його частки у спільно набутому майні, грошові кошти у сумі - 127 533,00 грн. та - 95 768,34 грн..

У період шлюбу подружжям було придбано побутову техніку та меблі, якими після припинення спільного проживання користується відповідачка. Тому з неї необхідно стягнути грошові кошти у розмірі 38 750.00 грн. за побутову техніку в порядку спільного сумісного майна подружжя (Т. 1, а. с. 1 11, 169 - 170).

Позиція відповідачки в суді першої інстанції

У травні 2023 року, не визнавши вищевказаний первісний позов, ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним уточненим у подальшому зустрічним позовом, в якому визнала вимоги про розірвання шлюбу. Щодо поділу спільного майна подружжя остаточно просить: 1) визнати спільною сумісною власність подружжяжитловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 ; 2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: 2.1) визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на ч. житлового будинку з господарськими будівлям та спорудами під АДРЕСА_1 ; 2.2) визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль марки «BMW», модель «320D», 2005 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , припинивши за ОСОБА_1 право власності на вказаний автомобіль; 2.3) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки «BMW», модель «320D», 2005 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_1 , у розмірі 22 500,00 грн..

ОСОБА_2 вимоги зустрічного позову обґрунтовує тим, що житловий будинок в АДРЕСА_1 купувався у шлюбі за її згодою. Крім цього, грошові кошти на придбання будинку надавалися також її батьком. Твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не мала доходу для придбання житлового будинку спростовуються довідкою з місця роботи останньої.

Вимога щодо компенсації вартості частки автомобілю марки «ВМW», модель «320D», 1999 року випуску, не підлягає задоволенню, так як вказаний автомобіль було продано під час шлюбу. Грошові кошти від його продажу були витрачені на потреби сім`ї.

Вимога про виплату компенсації автомобілю марки «ВМW», модель «320D», 2005 року випуску, підлягає частковому задоволенню, так як його вартість оцінена у іншу суму ніж заявлено позивачем.

Щодо стягнення грошових коштів, в якості компенсації за побутову техніку, то дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки не підтверджено купівлю техніки під час шлюбу та взагалі їх придбання, вартість не доведено жодними доказами (Т. 1, а. с. 156 157, 194 195, 196 - 198).

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 13.07.2023 р. зустрічний позов ОСОБА_2 був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 (Т. 1, а. с. 208).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року задоволено частково як первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , так і зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 ..

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 25.01.2019 року Березівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №5, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , загальною площею - 50,1 кв. м, у тому числі, житловою площею - 28,8 кв. м., допоміжною площею - 21,3 кв. м., зазначений у схематичному плані літерою «А», та господарськими будівлями та спорудами, позначені літерами - «Б» - сарай; - «В» - літня кухня; - «Г» - сарай; - «Д» - гараж; - №1-2, 1 - споруди,.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частині за кожним житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , загальною площею - 50,1 кв. м., у тому числі, житловою площею - 28,8 кв. м., допоміжною площею - 21,3 кв. м., зазначений у схематичному плані літерою «А», та господарськими будівлями та спорудами, позначені літерами: - «Б» - сарай; - «В» - літня кухня; - «Г» - сарай; - «Д» - гараж; - №1-2, 1 споруди.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки BMW, модель 320D, 2005 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_4 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки BMW, модель 320D, 2005 року випуску, номер кузова(рами, шасі) НОМЕР_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 127 533,00 грн., в якості компенсації вартості частки ОСОБА_1 у спільному майні на вказаний автомобіль.

В іншій частині позовних вимог за первісним позовом та зустрічним позовом відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вищевказане спірне майно було придбано сторонами за час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, в якому частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Автомобілем марки BMW, модель 320D, 2005 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_4 користується відповідачка, тому з неї необхідно стягнути на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 127 533,20 грн..

Автомобіль марки BMW, модель 320D, 1999 року випуску, було продано у період шлюбу. Не доведено витрачання коштів від продажу вказаного автомобіля не в інтересах сім`ї.

Наявність побутової техніки та меблів, їх вартість на час розгляду справи не доведено (Т. 2, а. с. 21 - 26).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, діючий від імені ОСОБА_1 , оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом про поділ автомобіля марки «BMW», модель «320D», 1999 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_2 , та стягнення на його користь грошових коштів в сумі - 95 768,34 грн., в якості компенсації вартості його частки у вказаному автомобілі. Просить рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року в оскарженій частині скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - автомобіля марки «BMW», модель «320D», 1999 року випуску, номер кузова (рами, шасі) НОМЕР_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 95 768,34 грн., в якості компенсації вартості його частки у вказаному автомобілі. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено при невідповідності висновків, викладений в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що спірний автомобіль марки «BMW», модель «320D», 1999 року випуску, було придбано у шлюбі та зареєстровано за відповідачкою. Відповідачка у період, коли шлюбні відносини та ведення спільного господарства були фактично припиненні, відчужила автомобіль своєму батькові. Відсутні докази витрачання коштів від реалізації вказаного автомобіля в інтересах сім`ї. Суд безпідставно не взяв до уваги пояснення свідків щодо часу припинення шлюбних відносин. Безпідставним є висновки суду про те, що він не заявляв вимогу про встановлення факту припинення шлюбних відносин, оскільки ці обставини повинні бути встановлені під час розгляду справи про розірвання шлюбу (Т. 2, а. с. 28 34)

Узагальнені доводи відповідачки в апеляційному суді

Адвокат Шулик М.Ю., діючий від імені ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Представник відповідачки посилається на те, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині є законним та обґрунтованим. Спірний автомобіль було продано за спільною згодою подружжя у період їх перебування у шлюбі. Кошти від реалізації автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї (Т. 2, а. с. 56 - 56 зворотна сторона).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.04.2024 року апеляційну скаргу адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 42 - 42 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.04.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року (Т. 2, а. с. 48 - 48 зворотна сторона).

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 26.04.2024 року документ в електронному вигляді «01 (Р) Відкриття» від 26.04.2024 року доставлено до електронного кабінету адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 (Т. 2, а. с. 49 зворотна сторона).

Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_2 повернулося 03 вересня 2024 року до апеляційного суду з відміткою пошти про особисте отримання (Т. 2, а. с. 61).

Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я третьої особи - ОСОБА_3 повернулося 04 червня 2024 року до апеляційного суду з відміткою пошти про особисте отримання (Т. 2, а. с. 62).

У липні 2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Шулик М.Ю., діючого від імені ОСОБА_2 (Т. 2, а. с. 56 - 56 зворотна сторона).

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що учасники справи є повідомленими про надходження апеляційної скарги та розгляд справи в апеляційному суді.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.10.2024 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа за предметом позову є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

25.01.2019 року між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб Березівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №5 (Т. 1, а. с.31).

Від шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1, а. с. 32).

Під час шлюбу позивач разом з відповідачкою, як подружжя за спільні кошти, набули майно, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою - АДРЕСА_1 (далі Житловий будинок), два автомобіля марки «ВМW», 1999 р. в. та 2005 р. в., які були зареєстровані за відповідачкою, а також побутову техніку та меблі.

Автомобілем марки «ВМW», 2005 року випуску, після припинення шлюбних відносин продовжує користуватися відповідачка.

Автомобіль марки BMW, модель 320D, 1999 року випуску, перереєстровано на нового власника 14.02.2023 року, тобто у період шлюбу, за ОСОБА_5 ..

Матеріали справи не містять доказів щодо часу придбання побутової техніки, її вартості та її наявності на час розгляду справи.

По справі виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції оскаржується тільки в частині розгляду позовних вимог щодо поділу автомобіля марки BMW, модель 320D, 1999 року випуску. Тому законність та обґрунтованість рішення суду в іншій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суди першої інстанції.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

За правилами ст. 60 Сімейного кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Придбавши вказане рухоме та нерухоме майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до вищезазначених положень закону.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя придбали: -житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою - АДРЕСА_1 ; - два автомобілі марки «ВМW»,1999 року випуску та 2005 року випуску, а також побутову техніку та меблі.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Колегія суддів виходить з того, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18, Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № № 483/812/19, провадження № 61-20774св19.

Матеріалами справи встановлено, що спірний автомобіль марки «ВМW»,1999 року випуску, було придбано подружжям та реалізовано ним у період шлюбу. Твердження позивача про те, що сторони припинили шлюбні відносини до реалізації відповідачкою спірного автомобіля є недоведеними.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Згідно статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

На підставі викладеного колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_1 не довів припинення шлюбних відносин до реалізації спірного автомобіля.

Що стосується доводів апелянта про те, що судом безпідставно не було взято до уваги пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про фактичне припинення шлюбних відносин.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Колегія суддів приймає до уваги, що самі по собі пояснення свідків не є достатнім доказом припинення шлюбних відносин, а тому правильним є висновок суду першої інстанції проте, що відповідач не надав належних та допустимих доказів, які у своїй сукупності свідчать про те, що офіційно припинення шлюбних відносин відбулося до реалізації спірного автомобіля.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до правильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України,

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Чумаченка Святослава Олександровича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе