Провадження № 22-ц/802/1012/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 29 червня 2024 року звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовала тим, що вона з відповідачем перебуває у шлюбі з 22 січня 2010 року, у них народилося двоє дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Причинами розірвання шлюбу зазначила, що тривалий час не можуть знайти спільної мови з відповідачем через протилежні погляди на шлюб; з її сторони добровільна згода вести спільне господарство, проживати однією сім`єю відсутня; відповідач почав нехтувати сімейними цінностями, вчиняє психологічне домашнє насильство, що негативно впливає на психологічний стан дітей, у зв`язку із чим вона почала втрачати почуття поваги та любові до нього. Збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам їхніх дітей, оскільки вона не має наміру бути у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який не бажає вести спільне господарство. Вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їхніх відносин, а спроби примирення не принесуть жодних результатів, лише погіршить стан їхніх відносин з відповідачем та продовжить перебіг в часі. Просила шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного відділу управління юстиції Волинської області 22 січня 2010 року, актовий запис № 14.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , зареєстрований Відділом актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області від 22 січня 2010 року, актовий запис № 14. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з особливого характеру сімейних відносин та їх об`єктивної недоступності для оточуючих, наполягання позивача на розірванні шлюбу, неможливості збереження сім`ї.

Відповідач ОСОБА_2 13 вересня 2024 року подав апеляційну скаргу на вищезазначене рішення суду, вважає його ухваленим із порушенням норм процесуального права, без оцінки доказів, що призвело до неправильного вирішення справи та неправильного застосування норми матеріального права. Суд не зазначив мотивів відхилення поданих ним доказів та мотивованої оцінки аргументам відповідача, що були наведені у відзиві на позовну заяву, без наведення мотивів відхилив клопотання про допит дитини подружжя - ОСОБА_7 , покази якої могли б, на думку відповідача, спростувати зазначені в позові доводи про те, що він негативно впливає на дітей та порушує їхні права. Суд не оголошував в судовому засіданні неявку представника позивача ОСОБА_8 , не з`ясовував причину неявки та не вирішував питання про можливість проведення судового засідання у її відсутності, що викликає у відповідача сумнів в упередженості та об`єктивності суду при розгляді справи. Не заслухане вступне слово позивача та заперечення відповідача, чим позбавлено сторін можливості ставити запитання щодо обставин та доводів, наведених у позовній заяві та відзиві. Суд не встановив наявності чи відсутності передбачених статтею 112 СК України підстав для розірвання шлюбу за позовом одного із подружжя, а також чи дотримувались обоє з подружжя встановленого для них статтею 55 СК України обов`язку, у зв`язку із чим прийняв незаконне рішення, позбавивши таким чином, дітей турботи батьків. Не вирішено його заяви про надання строку на примирення 6 місяців та зупинення на цей строк провадження у справі, у зв`язку з чим заявив таке клопотання до суду апеляційної інстанції. Просив рішення суду першої інстанції скасувати, в позові відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_8 зазначила, що розірвання шлюбу відповідає інтересам позивача, а суд, вирішуючи спір, з`ясував причини фактичного припинення шлюбу та навів у рішенні мотиви, на підставі яких дійшов висновку про неможливість подальшого збереження сім`ї між сторонами. Доводи відповідача зводяться виключно до заперечення висновків суду та вимог позивача про розірвання шлюбу. Просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити з викладених у ній підстав.

Позивач ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення її без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 22 січня 2010 року уклали шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області, про що складено відповідний актовий запис № 14. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_10 » .

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно зі статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц.

Аналіз наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції правильно вважав, що подальше спільне проживання сторін однією сім`єю є неможливим та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Суд першої інстанції правильно узяв до уваги той факт, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, категорично заперечувала можливість збереження шлюбу, посилаючись на те, що примирення між ними неможливе, а тому примушування до його збереження є порушенням права позивача на свободу та особисту недоторканість.

Покладення судом у судовому рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам статей 24, 55, 56 СК України (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-19071св15).

Суд першої інстанції розглянув заяву відповідача про надання строку на примирення і такого не надав, оскільки можливість надання такого строку є правом, а не обов`язком суду. Незгода ОСОБА_2 із ненаданням судом першої інстанції строку на примирення не призвела б до відновлення шлюбних відносин, оскільки суд врахував категоричне заперечення позивача щодо подальшого збереження сім`ї та перебування у шлюбі з відповідачем.

Відповідач відмовився в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від заявленого ним клопотання про надання подружжю строку на примирення.

Подання позивачем позовної заяви, підтримання нею позовних вимог в судовому засіданні суду першої інстанції та під час перегляду справи судом апеляційної інстанції свідчить про її сформоване бажання розлучитися та не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем, а також про те, що зворотнє суперечитиме її інтересам.

Суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини, мотиви розірвання шлюбу і встановив, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

За вказаних вище обставин, враховуючи фактичні взаємини подружжя, волевиявлення позивача припинити шлюбні відносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог про розірвання шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. В суді апеляційної інстанції встановлено, що сторони не примирилися.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що розірвання шлюбу між ним та позивачем суперечить інтересам їхніх дітей, оскільки припинення шлюбних відносин не впливає на обсяг батьківських прав, а саме право одного з батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, а другий з колишнього подружжя не може йому в цьому перешкоджати. Усі питання виховання та утримання дітей після припинення шлюбно-сімейних відносин вирішуються за взаємною згодою батьків, або в судовому порядку. Крім того, позивач не заявляла позовної вимоги про визначення місця проживання дітей з нею після розірвання шлюбу.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права колегією суддів не встановлено. Участь представника в судовому засіданні за умови участі в такому засіданні сторони, представництво якої він здійснює, не є підставою для відкладення розгляду справи (стаття 223 ЦПК України) та жодним чином не впливає на право іншої сторони висловити свою позицію щодо виниклого спору та можливість, з дозволу суду, ставити питання до іншої сторони, що стосуються предмету розгляду справи

Згідно з правилами, визначеними пунктом 4 частини 6 статті 19 ЦПК України, справи про розірвання шлюбу є малозначними та підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених статтею 279 ЦПК України.

Відповідно до протоколу судового засідання від 12 серпня 2024 року, розгляд справи здійснювався з повідомленням (викликом) сторін, останні надавали пояснення у справі, висловлювали свою позицію щодо заявленого позову, у зв`язку із чим доводи відповідача про ненадання судом першої інстанції можливості сторонам виступити із вступним словом, передбаченим статтею 227 ЦПК України, на увагу не заслуговує.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 серпня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді