Справа № 161/2289/24 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/966/24 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі ТОВ «Коллект Центр») звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 лютого 2020 року між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем було укладено Договір позики, у тому числі і на умовах фінансового кредиту № та отримання кредиту згідно із Заявкою анкетою на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного Договору позики № від 19 лютого 2020 року, що акцептована відповідачем 19 лютого 2020 року, шляхом підписання електронним підписом (одноразовим ідентифікатором). За договором позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000 грн в межах строку дії договору 36 календарних дні з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору. Позичальник підписав договір одноразовим ідентифікатором, що був надісланий йому смс-повідомленням на номер телефону, вказаний ним в ссобистому кабінеті на сайті кредитодавця. Товариство виконало покладені на нього обов`язки належним чином, надало позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору. 14 липня 2021 року ТОВ «Інфінанс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт-Капітал») було укладено Договір факторингу № 14-07/21, за яким ТОВ «Вердикт-Капітал» набуло право вимоги за Договором позики № від 12 лютого 2020 року, укладеного з ОСОБА_1 . Уп подальшому, ТОВ «Вердикт-Капітал» уклало Договір відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року з ТОВ «Коллект Центр», за яким ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаним договором позики. У зв`язку із невиконанням узятих на себе зобов`язань у позичальника перед кредитором станом на 09 січня 2024 року виникла заборгованість за вищевказаним договором позики в розмірі 109 772,98 грн, з яких 5630 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 104 142,98 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги ТОВ «Інфінанс». Враховуючи принцип роумності, співмірності і пропорційності, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за Договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, № від 12 лютого 2020 року в сумі 67 801,333 грн, а також судовий збір у розмірі 3028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 в користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за Договором позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, № від 12 лютого 2020 року в загальному розмірі 56 076,86 грн, з яких 5630 грн заборгованість за тілом кредиту, 50 446,86 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс», 2504,37 грн судового збору, 5000 грн судових витрат на правничу допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду першої інстанції, вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд не застосував наслідки спливу строку позовної давності, які ним було заявлено у відзиві, та дійшов помилкового висновку, що дія правового режиму воєнного стану продовжує перебіг такого строку, не дослідивши при цьому, чи введення такого правового режиму дійсно вплинуло на неможливість звернення позивачем до суду з цим позовом. Вказує на необхідність застосування до вказаних правовідносин висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22. Відповідно до п. 1. 6 Договору позики максимальний строк користування кредитом (траншем) становить 30 днів. За п. 1. 2 Договору, кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу не пізніше строку користування трашем. Відповідно до акцепту оферти від 19 лютого 2020 року на отримання 2 траншу кредиту, ОСОБА_1 погодився отримати 2 транш кредиту в рамках цього договору у розмірі 5630 грн строком користування (траншем) 30 днів, строк дії договору 3 роки. Вказав, що частково користувався кредитним лімітом в розмірі 5630 грн. Вважає, що перебіг позовної давності закінчився після 30-денного строку користування кредитом (траншем), а саме 19 березня 2023 року. Позивачем не було належним чином обґрунтовано поважність пропуску строку позовної давності. У відзиві на позовну заяву ним було зазначено про те, що сам розрахунок заборгованості, який приєднаний до матеріалів справи позивачем, є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, які б дозволили суду перевірити чи передавалися кошти позичальнику в кредит, а лише містить відомості про загальний розмір несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який би включав суми погашеного тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Нарахування відсотків у розмірі, що є явно завищеним, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до правил пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає такі умови несправедливими, оскільки позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Позивачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження сплати ним як новим кредитором грошових коштів первісному кредитору. Доказів того, що ТОВ «Вердикт Капітал» тта ТОВ «Коллект Центр» повідомили його про заміну кредитора у зобов`язанні в матеріалах справи відсутні. Просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2024 року, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом частин 4 та 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

За статтею 626 ЦПК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з вимогами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В частині 1 статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами 1-3 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Судом встановлено, що 12 лютого 2020 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № , відповідно до умов якого, товариство надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за умовами програми «MoneyBOOM», а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки та інші платежі за користування кредитом.

Відповідно до п. 1. 6 Договору ТОВ «Інфінанс» відкрило ОСОБА_1 кредитну лінію в розмірі 20000 грн. Максимальний строк користування кредитом (траншем) 30 календарних днів. Максимальна відсоткова ставка за один календарний день 1,75 %.

Крім того, за правилами п. 1. 7 Договору, протягом 36 календарних місяців з дня укладення Договору позичальнику надається право користуватися діючим лімітом кредиту, які позичальник зобов`язаний повернути товариству в рамках надання кредиту на умовах Договору та Правил.

Згідно з п. 1. 10 Договору, строк останнього траншу не може перевищувати строк, вказаний у п. 1. 2 Договору.

Згідно з п. 1. 2 Договору кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу не пізніше строку користування траншем.

У п. 3. 5 Договору сторони окремо погодили, що у випадку користування позичальником кредитом (траншем) понад строк, встановлений відповідно до п. 1. 15 договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період фактичного користування кредитом (траншем), при цьому у випадку, якщо відсоткова ставка за користування кредитом (траншем), що встановлена відповідно до п. 1. 15 цього договору менша ніж 1,75 % від суми кредиту (траншу) за кожен день користування кредитом (траншем), то правила нарахування процентів за відсотковою ставкою визначеною відповідно до п. 1. 15 цього договору скасовуються з першого дня прострочення кредитом (траншем) і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом (траншем), а саме 1,75 % за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня прострочення строкового повернення кредиту (траншу) і до дня повного повернення кредиту (траншу). Договір містить відмітку про підписання електронним підписом.

Відповідно до пропозиції надання 2 траншу кредиту згідно заявки-анкети № від 19 лютого 2020 року в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 12 лютого 2020 року (оферта), ТОВ «Інфінанс» пропонує ОСОБА_1 отримати 2 транш кредиту в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах надання фінансового кредиту № від 12 лютого 2020 року, строк дії договору 3 роки. Розмір траншу 5630 грн, відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 638,75 % річних. Пропозиція містить відмітку про підписання електронним підписом.

Відповідно до акцепту оферти від 19 лютого 2020 року на отримання 2 траншу кредиту згідно заявки-анкети від 19 лютого 2020 року року в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 12 лютого 2020 року, ОСОБА_1 згідний отримати 2 транш кредиту в рамках договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 12 лютого 2020 року, строк дії договору - 3 роки. Розмір траншу 5630 грн, відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 638,75 % річних. Акцепт містить відмітку про підписання електронним підписом.

З розрахунку заборгованості за Договором № від 12 лютого 2020 року станом на 14 липня 2021 року, вперше за цим кредитним договором товариство 12 лютого 2024 року видало відповідачу кредитні кошти на суму 1400 грн. Погашення такого боргу відповідач здійснив 14 лютого 2024 року, сплативши 1400 грн заборгованості за тілом кредиту та 73,50 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, всього 1473,50 грн.

Згідно вищевказаного розрахунку заборгованості, 19 лютого 2024 року відповідачу повторно видано кредит на суму 5630 грн. Такі кредитні кошти були зараховані йому ТОВ «Інфінанс» 19 лютого 2020 року у якості 2 траншу кредиту на карту банківську НОМЕР_1 , реквізити якої відповідають реквізитам карти відповідача, вказані ним у заявці-анкеті на отримання кредиту від 19 лютого 2020 року, що підтверджується копією квитанції № 49103770 вд 19 лютого 2020 року. У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 не заперечував, що користувався кредитними коштам у розмірі 5630 грн. Апеляційна скарга також не містить заперечень відповідача на рішення суду в частині втановлених обставин підписання ним договору позики з додатками електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Платежів на погашення другого траншу кредиту ОСОБА_1 в користь ТОВ «Інфінанс» не вносив.

Згідно з п. 1. 15 Договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 050263293 від 12 лютого 2020 року, розмір кредиту (траншу) строк користування кредитом (траншем), вартість кредиту (траншу) у грошовому вираженні, реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) визначається сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

Згідно з умовами надання 2 траншу кредиту, що містяться в акцепті оферти від 19 лютого 2024 року, сторони погодили, що розмір кредиту становить 5630 грн, строк користування траншем 30 днів, відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 638,75 %.

Позивач заявив про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на день відступлення прав вимоги за цим договором ТОВ «Інфінанс» в користь ТОВ «Вердикт Капітал» - 14 липня 2021 року.

У розрахунку заборгованості від 10 січня 2023 року зазначено, що станом на 14 липня 2021 року заборгованість за відсотками становила 50 446,86 грн, при цьому вказано формулу обрахунку заборгованості за процентами на основну суму заборгованості 5630 грн із застосуванням процентної ставки 1,75 % за кожен день прострочення.

В розрахунку заборгованості від 14 липня 2021 року також відображено, що у день видачі кредитних коштів (2 траншу) відповідачу (19 лютого 2020 року) були нараховані 98,53 грн процентів, а 08 червня 2021 роу в рахунок погашення заборгованості за процентами було зараховано 50 коп., які 14 лютого 2020 року були віднесені кредитором до авансового платежу із суми, сплаченої відповідачем 14 лютого 2020 року на погашення кредиту.

У розрахунку заборгованості, здійсненого станом на 14 липня 2021 року зазначено, що з дня, наступного за днем видачі кредиту - 20 лютого 2020 року по 14 липня 2021 року всього існувало 511 днів користування кредитними коштами (475 днів (за період з 20 лютого 2020 року по 08 червня 2021 року) + 36 днів (за період з 09 червня 2021 року по 14 липня 2021 року), тому сума заборгованості за процентами за користування кредитом становила станом на 14 липня 2021 року 50 446,86 грн (46 801,75 грн (за період з 20 лютого 2020 року по 08 червня 2021 року) + 3547,08 грн (за період з 09 червня 2021 року по 14 липня 2021 року).

Таку ж суму заборгованості за процентами, разом із заборгованістю за тілом кредиту, передано за реєстром боржників від ТОВ «Інфінанс» в користь ТОВ «Вердикт Капітал» на виконання Договору факторингу № 14-07/21 від 14 липня 2021 року.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором містить лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків без зазначення детального розрахунку, який би включав суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду.

Поданий позивачем розрахунок є детальним, чітким і таким, що відповідає умовам кредитного договору, у тому числі в частині визначення строку користування кредитом в межах якого нараховувалися проценти. Нарахування первісним кредитором процентів здійснювалося впродовж періоду, що не перевищує 36 місяців, як це передбачено п. 1. 7 Договору. Наявні у справі матеріали не містять доказів, в тому числі поданих відповідачем, які б спростовували розрахунок заборгованості від 14 липня 2021 року. Такий доказ, в сукупності із копією квитанції № 49103770 від 19 лютого 2020 року, Договором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3 від 12 лютого 2020 року, Пропозицією надання 2 траншу кредиту від 19 лютого 2020 року, Акцептом від 19 лютого 2020 року, Заявою-Анкетою на отримання кредиту від 19 лютого 2020 року, довідкою ТОВ «Інфінанс» від 14 липня 2021 року, та розрахунками заборгованості від 10 січня 2023 року, 09 січня 2024 року є достатніми доказами, на підтвердження розміру заборгованості відповідача, що утворилася за вказаним договором позики станом на 14 липня 2021 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що припис пункту 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі, що переглядається, проценти за користування кредитними коштами нараховувались кредитором в межах погодженого сторонами строку кредитування на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України та у порядку, визначеному пунктами 1. 7, 3. 5 Договору. Позивач не заявляв позовної вимоги про стягнення процентів, нарахованих у порядку, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Враховуючи, що відповідач, підписавши Договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3, погодився з його умовами, немає підстав вважати, що умови такого договору про порядок та строк застосування процентних ставок не були відомі відповідачу.

Суд першої інстанції правильно врахував ту обставину, що позивач, заявляючи про стягнення з відповідача заборгованості за вищевказаним договором у сумі, що утворилась станом на день відступлення права вимоги ТОВ «Інфінанс» в користь ТОВ «Вердикт Капітал» 14 липня 2021 року, вказав іншу (більшу) суму, ніж та, що зафіксована у розрахунку заборгованості від 14 липня 2021 року, не обґрунувавши таку суму належним чином.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що нарахування процентів за користування кредитом відбулось на підставі несправедливих умов, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві. Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення пункту 6 частини 1 статті 3 і частини 3 статті 509 Цивільного кодексу та норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.

Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 444/484/15ц визначено, що за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Предметом положень договору, як ірегулюють порядок нарахування процентів за користування кредитом, є не компенсація у разі невиконання зобов`язань, а самі умови користування оплатним кредитом та його повернення, які є істотними умовами самого договору, оскільки визначають вартість зобов`язань за отриманні кошти та порядок їх повернення, що узгоджуються сторонами в момент укладення договору та не відносяться до тих умов, які врегульовані статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України підставою заміни кредитора у зобов`язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що до позивача ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги за Догором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3 від 12 лютого 2020 року, укладеним між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 на підставі Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, укладеного з ТОВ «Вердикт Капітал», яке в свою чергу набуло таке право вимоги за Договір факторингу №14-07/21 від 14 липня 2021 року, укладеному з ТОВ «Інфінанс».

Заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо висновків суду в цій частині судового рішення колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем надані достатні докази на підтвердження факту переходу права вимоги за цим договором позики відповідно до умов Договору відступлення прав вимоги та Договору факторингу, які, зокрема, на час розгляду справи судом першої інстанції є чинним та не визнані недійсними у порядку, встановленму законом.

Неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанови Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц, від 6 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц).

Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача (нового кредитора), в межах заявлених позовних вимог є правильним та відповідає нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, що суд першої інстанції визнав установленими.

Незастосування судом першої інстанції позовної давності, заявлено відповідачем, також зроблено із врахуванням положень чинного на час звернення до суду із цим позову законодавства.

Так, Договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3 укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 12 лютого 2020 року. Позивач звернувся в суд з цим позовом до відповідача 23 січня 2024 року.

Частина перша статті 257 ЦК України передбачає загальну позовну давність тривалістю три роки.

Одночасно із цим, з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року).

Вищевказаний Закон доповнив розділ «Прикінцеві положення» ЦК України пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У постанові Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 (з відповідними змінами) зазначено, що на території України установлено карантин з урахуванням епідемічної ситуації в регіоні до 30 червня 2023 року.

Про необхідність врахування Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», указано й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20.

Законом України від 08 листопада 2023 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» було внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України: пункт 19 викладено у наступній редакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Закон набрав чинності 30 січня 2024 року.

У справі, що переглядається, позивач звернувся в суд в межах позовної давності, визначеної частиною 1 статті 257 ЦК України, з урахуванням дії Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи відповідача про процесуальний характер позовної давності, оскільки вона регламентується виключно нормами матеріального права, і не може бути відновлена (поновлена) у разі її спливу (постанова Великої Палати Веровного Сду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3677/17). Тому висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22 і на які покликається відповідач в апеляційній скарзі, не підлягають застосуванню.

Заявляючи в апеляційній скарзі вимогу про скасуваня рішення суду першої інстанції у повному обсязі, відповідач не навів доводів на заперечення вирішеного судом розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції постановлене з правильним застосуванням норм матеріального права додержанням норм процесуального права, підстав для його скасування немає. Залишаючи без задоволення вимоги апеляційної скарги відповідача і без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів у порядку, визначеному статтею 141 ЦПК України, залишає за відповідачем понесені ним судові витрати у суді апеляційної інстанції та не здіснює нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 липня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2024 року.

Головуючий - суддя

Судді