Номер провадження № 2-о/521/528/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), за участю заінтересованої особи Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65045, м. Одеса, вул. Успенська, 60) про встановлення факту смерті, -

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною заявою, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Москва, російської федерації, від захворювання помер ОСОБА_2 , що приходився заявнику чоловіком.

На день смерті у померлого залишилось майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за Заповітом.

Враховуючи викладене, у заявника виникла необхідність звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та заведення спадкової справи, однак на даний час заявник позбавлений можливості оформити спадкові права, оскільки, ОСОБА_2 помер за межами України, а саме у місті москва, що є столицею країни агресора, а тому факт його смерті не зареєстрований органами реєстрації актів цивільного стану України, і як наслідок нотаріус не може перевірити факт смерті ОСОБА_2 , оскільки за даними державних реєстрів, він до цього часу рахується живим. Таким чином, метою звернення заявника до суду є реєстрація факту смерті громадянина України ОСОБА_2 органами реєстрації актів цивільного стану України.

Посилаючись на дані обставини, заявник просить суд встановити факт смерті громадянина України, ОСОБА_2 , який народився у місті Запоріжжя, Україна, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті москва, російська федерація, причина смерті недостатність печінкова хронічна.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, однак її представник звернувся із клопотанням, в якому заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за їх відсутності.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. А тому, суд проводить розгляд даної заяви за відсутності представника заінтересованої особи.

З врахуванням зазначених обставин та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності учасників процесу, які не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 27.05.2024 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутності сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів.

Крім того, як зазначив ЄСПЛ у справі «Каракуця проти України» (заява №18986/06; п.57) суд зазначає, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03).

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 червня 2024 року у місті москва, російської федерації від захворювання помер ОСОБА_2 , що приходився заявнику чоловіком.

Факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місті москва, підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 виданим 97750120 Органом ЗАГС москви № НОМЕР_3 , Багатофункціонального центру надання державних послуг, окружного значення Південно- Західного адміністративного району міста москви.

Факт того, що померлий ОСОБА_2 є чоловіком заявника ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції м. Запоріжжя.

Причина смерті, а саме захворювання недостатність печінкова хронічна, та новоутоврення злоякісне первинне головки підшлункової залози підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим державним бюджетним закладом міста Москви «Міська клінічна лікарня імені Ф.І. Іноземцева Департаменту охорони здоров`я міста Москва».

На день смерті у померлого залишилось майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за Заповітом.

У заявника виникла необхідність звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та заведення спадкової справи, однак на даний час заявник позбавлена можливості оформити спадкові права, оскільки, ОСОБА_2 помер за межами України, а саме у місті москва, що є столицею країни агресора, а тому факт його смерті не зареєстрований органами реєстрації актів цивільного стану України, і як наслідок нотаріус не може перевірити факт смерті ОСОБА_2 , оскільки за даними державних реєстрів, він до цього часу рахується живим.

Згідно зі ст.ст.293, 315 ЦПК України, в судовому порядку розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи, а також можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану, орган реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Згідно з п.14 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, зі змінами, (далі Правил) у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться будь-яким органом державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника.

Відповідно п.1 Розділу 5 Правил підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до ч.ч.4, 7 глави 1 розділу ІІ Правил, у державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України; державна реєстрація повинна проводитись в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану; з проханням про державну реєстрацію звернулась недієздатна особа або особа, яка немає необхідних для цього повноважень. Документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З моменту повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України - 24.02.2022 року, органи України, які уповноважені проводити державну реєстрацію смерті громадян України на території російської федерації, не функціонують. Крім того, держава Україна розірвала дипломатичні відносини з російської федерацією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення повісток, листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку з припиненням його роботи на території України. Судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняється судовим імунітетом.

До таких висновків на основі аналізу норм права та фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 року у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 року у справі № 428/11673/19, а також Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.05.2022 року у справі № 635/6172/17.

Факти збройної (військової) агресії російської федерації відносно України, окупації частини території України, є загальновідомими, закріпленими на державному рівні на підставі нормативно-правових актів, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України.

Звертаючись до суду із даною заявою, заявник на підтвердження обставин смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті москва, російська федерація, подала копію свідоцтва про смерть НОМЕР_2 виданим 97750120 Органом ЗАГС москви № НОМЕР_3 , Багатофункціонального центру надання державних послуг, окружного значення Південно- Західного адміністративного району міста москви, видане в російській федерації. Таким чином, факт смерті ОСОБА_2 зареєстрований іноземним органом реєстрації.

Згідно роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Ключове значення, яке має встановлення факту смерті або народження особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст.263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» у редакції від 23.12.2022 року, документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

На час дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, ст.13 даної Конвенції було передбачено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за встановленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Крім того, документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних сторін доказовою силою офіційних документів.

23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України від 01.12.2022 року № 2783-ІХ «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року». Цим Законом передбачено зупинення у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України 22.01.1993 року та Протоколу 1997 року до Конвенції, вчиненого від імені України 28.03.1997 року та вихід України з Конвенції від 22.01.1993 року та Протоколу від 28.03.1997 року. Так, дія Конвенції від 22.01.1993 року та Протоколу від 28.03.1997 року зупинена з 27.12.2022 року.

Суд зазначає, що заявником обґрунтовано підставу звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті батька, яка настала на території іноземної держави. Однак, заявник позбавлена можливості отримати оригінал свідоцтва про смерть чоловіка ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, через те, що факт його смерті відбувся на території російської федерації.

Встановлення факту смерті чоловіка є необхідним заявнику для можливості реалізації своїх прав, в тому числі, права на спадкування.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки факт смерті ОСОБА_2 на території іноземної держави знайшов своє підтвердження під час судового розгляду, іншим чином встановлення цього факту неможливе.

Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст.ст.10, 12, 259, 263-265, 268, 315, 316, 319 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ), за участю заінтересованої особи Малиновського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: 65045, м. Одеса, вул. Успенська, 60), про встановлення факту смерті задовольнити.

Встановити факт смерті, а саме, що громадянин України, ОСОБА_2 , який народився у місті Запоріжжя, Україна, ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті москва, російська федерація, причина смерті недостатність печінкова хронічна.

Вказане рішення є підставою для державної реєстрації смерті громадянина України, ОСОБА_2 , який народився у місті Запоріжжя, Україна, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті москва, російська федерація, причина смерті недостатність печінкова хронічна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Повне рішення суду складено 25 жовтня 2024 року.

Суддя: Д.Д. Громік