Номер провадження: 22-ц/813/5418/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку майна, стягнення грошової компенсації, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Далеко К.О. 12 березня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості частки у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 квартири АДРЕСА_1 , у сумі 359075 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч сімдесят п`ять) грн. 00 коп. Право власності ОСОБА_2 на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини нежитлових приміщень № 116/1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , припинити з дня отримання ОСОБА_2 грошової компенсації у сумі 359075 грн., та визнати з цієї дати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 . Стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_3 . Майно належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках по 1/2 кожному на праві спільної часткової власності. Майно було придбано сторонами під час проживання у шлюбі, з метою спільного проживання. Шлюб було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2016 року у справі № 523/18882/15-ц. Враховуючи розірвання шлюбу з відповідачем та виникнення непорозумінь, у позивача виникла фактична неможливість проживати у квартирі чи будь-яким іншим чином використовувати частку належного їй майна, оскільки між позивачем та відповідачем існує спір щодо порядку користування належних ним часток. Площі кімнат не відповідають ідеальним часткам співвласників, тому ОСОБА_2 позбавлена можливості користуватись місцями загального користування. На неодноразові пропозиції продати спільне майно та поділити грошові кошти від його реалізації відповідач відмовляється. Отже, маючи у власності 1/2 частину спірної квартири, ОСОБА_2 не має можливості користуватись і розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Це зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною. З метою встановлення технічної можливості здійснення поділу нерухомого майна в натурі, на замовлення позивача було проведено експертне обстеження об`єкта нерухомого майна. Відповідно до висновку експерта № 309-08-2021 від 26.08.2021 року: за технічними показниками, об`єкт не може бути поділено. Відповідно до Звіту про оцінку майна від 14.07.2021 року виконаного оцінювачем ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_2 , об`єкт оцінки - квартира загальною площею 40,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , має ринкову (оціночну) вартість об`єкта оцінки, що становить 718150 грн. без урахування ПДВ. Таким чином, ринкова вартість 1/2 частки квартири становить 359075,00 грн. без ПДВ, та відповідно становить суму грошової компенсації вартості частки нерухомого майна. Між сторонами угоди про сплату грошової компенсації вартості частки квартири в добровільному порядку на даний час не досягнуто, що зумовило ОСОБА_2 звернутися до суду із даним позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12.03.2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , в сумі 359075 грн., належної на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 .

Право власності ОСОБА_2 на частку у праві спільної часткової власності в розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , вважати припиненою з дати отримання ОСОБА_2 грошової компенсації в сумі 359075 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_2 , з дати отримання ОСОБА_2 компенсації за неї у розмірі 359075 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у ОСОБА_1 відсутні грошові кошти для відшкодування позивачці вартості її частки, однак він не заперечує проти того, щоб ОСОБА_2 проживала разом із ним та спільною дитиною у спірній квартирі.

Сторони про розгляд справи на 08.10.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_2

04.10.2024 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя є неповнолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2016 року у справі №523/18882/15-ц шлюб між сторонами було розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було придбане нерухоме майно - квартиру загальною площею 40,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказана квартира належить у рівних частках по 1/2 кожному, на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення № 116 від 04.11.2010 року, Витягом про державну реєстрацію прав від 25.11.2010 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.03.2017 року.

Згідно Висновку експерта № 309-08-2021 від 26.08.2021 року, за технічними показниками квартиру АДРЕСА_3 , не може бути поділено.

Зі Звіту про оцінку майна від 14.07.2021 року вбачається, що ринкова (оціночна) вартість квартири загальною площею 40,5 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , становить 718150 грн. без урахування ПДВ.

У судовому засіданні суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 зазначав, що він дійсно проживає у спірній однокімнатній квартирі, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, разом із своєю матір`ю, а також не ставив під сумнів достовірність оцінки квартири.

Предметом позову ОСОБА_2 є вимоги про стягнення грошової компенсації вартості частки нерухомого майна із іншого співвласника ОСОБА_1 , оскільки спільне проживання та користування однокімнатною квартирою колишнім подружжям неможливе, поділити її також неможливо, внаслідок чого відповідач фактично на протязі довгого періоду часу одноособово користується квартирою.

За змістом ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, ч. 1 та 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 356 ЦК України).

Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.

Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна.

Згідно ст. ст. 21, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Згідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Тлумачення ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу (ч. 3 ст. 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абз. 1 і 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4 та 5 ст. 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни).

У даному випадку судом першої інстанції вірно зазначено, позивачка не має наміру спірну квартиру залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної часткової власності з компенсацією йому за цю частку, а навпаки, погоджується на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної часткової власності на квартиру від відповідача.

Приписи ч. 4 та 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної власності на майно не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Щодо доводів відповідача щодо його неплатоспроможність та неможливість сплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за частку в спільному майні, то судом першої інстанції правильно зазначено, що платоспроможність відповідача у даному випадку не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову ОСОБА_1 стає одноосібним власником речі, тому, його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Колегія суддів також враховує, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної часткової власності на майно не становитиме для відповідача надмірний тягар, не суперечитиме принципу пропорційності та не порушуватиме баланс приватних інтересів. За обставин цієї справи, дисбаланс у останніх може виникнути якраз у випадку відмови судом у задоволенні позову, оскільки спільне користування однокімнатною квартирою неможливе, поділ квартири неможливий, що фактично вже стало наслідком одноосібного користування відповідачем спільною власністю.

Також таке стягнення не призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на квартиру і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою, у спільну часткову власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24.03.2021 року у справі № 501/2211/18, від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 09.06.2021 року у справі № 760/789/19).

У даному випадку, залишення неподільної речі у спільній частковій власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч ч. 1 і 7 ст. 41 Конституції України, за відсутності окремої домовленості, фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку.

Також, стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної часткової власності на майно не становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Вказані висновки суду першої інстанції кореспондуються із з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2022 року по справі № 209/3085/20.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_2 має у власності 1/2 частину спірної квартири, однак позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись своєю 1/2 частиною на власний розсуд, що також зумовлено тією обставиною, що спільна квартира є неподільною, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позовних вимог про можливість отримання позивачкою грошової компенсації вартості частки спірного майна.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи ч. 4 та 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у апелянта відсутні грошові кошти для відшкодування позивачці вартості її частки, є необгрунтованими, оскільки факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Також колегія суддів звертає увагу апелянта, суд не позбавив відповідача його частки у праві на спільне нерухоме майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансував інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.03.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 жовтня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе