Справа № 463/5845/24
пр.№ 2-о/464/248/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 м. Львів

Сихівський районний суд м.Львова

у складі: головуючої судді Сабари Л.В.,

секретаря судового засідання Варениці Р.Б.,

за участю: заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку окремого провадження заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина,

встановив:

заявник ОСОБА_1 звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог заяви покликається на те, що 16.07.2005 уклав шлюб з ОСОБА_2 , від якого у них народилось двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок повномасштабного вторгнення росії на територію України та пов`язаними з цим обставинами, ОСОБА_2 разом з дітьми виїхала до Франції, де перебуває до цього часу, та зрідка відвідує Україну. Влітку 2022 року їх сина ОСОБА_3 зараховано на навчання у Львівський Фізико-математичний ліцей ім. І. Франка, у зв`язку із чим останній повернувся в Україну, де постійно проживає з заявником. З вказаного часу, вихованням та утриманням неповнолітнього ОСОБА_3 займався виключно заявник, тоді як мати ОСОБА_2 , через постійне перебування закордоном, фактично позбавлена можливості та не бере участі у вихованні сина. Крім того, з початку війни у ОСОБА_2 відсутній будь-який дохід, окрім соціальної допомоги особі зі статусом тимчасового захисту від Республіки Франція, яка складає менше 200 євро в місяць, а тому остання не могла та не брала жодної участі в утриманні сина. У зв`язку з тривалим проживанням заявника та ОСОБА_2 окремо, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2024 шлюб між ними розірвано. На даний час ОСОБА_2 не має наміру повертатись проживати до України, займається влаштуванням особистого життя у Франції та має на меті придбати там нерухомість, шляхом продажу належного їй майна в Україні. ОСОБА_3 проживає разом з заявником у належній йому на праві спільної сумісної власності квартирі, що за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечений усім необхідним, навчається ліцеї, отримує належне виховання, турботу, догляд та охорону здоров`я. ОСОБА_1 є працевлаштованим, отримує стабільний дохід, не має психіатричних розладів, судимостей та відповідно здатен забезпечити нормальне виховання та утримання сина, а проживання сина з батьком не може йому нашкодити. У зв`язку з наведеним, заявник бажає встановити факт самостійного утримання та виховання неповнолітнього сина, з метою перетину разом із сином або окремо, у разі потреби (лікування, відвідування близьких родичів, реабілітація, навчання, тощо), державного кордону України під час дії воєнного стану. Зважаючи на викладене та те, що встановлення вказаного факту не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, має для заявника юридичне значення, з метою виникнення в майбутньому особистих прав та можливості безперешкодної їх реалізації, просить заяву задовольнити.

05.07.2024 через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення заінтересованої особи ОСОБА_2 , згідно з якими зазначає, що через повномасштабне вторгнення росії в Україну виїхала 15 березня 2022 року з двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Францію, де перебуваю дотепер. На момент виїзду з України, ОСОБА_3 готувався до вступних іспитів у Львівський Фізико-математичний ліцей-інтернат при Львівському національному університеті ім. І. Франка, та, незважаючи на можливість навчатись у Франції та її заперечення щодо його повернення в Україну, ОСОБА_3 настояв на його поверненні в Україну та на подальшому навчанні та проживанні саме в Україні. В червні 2022 року ОСОБА_3 приїжджав в Україну для участі у вступних іспитах, а в серпні 2022 року повернувся в Україні на постійно, для проживання разом з його батьком, ОСОБА_1 , та навчанні у ліцеї. Через повернення ОСОБА_3 в Україну та перебування разом з ОСОБА_3 у Франції, ОСОБА_2 практично втратила можливість та не брала участь у вихованні сина. Зазначає, що у неї відсутні будь-які доходи, окрім згаданої в заяві допомоги, у зв?язку з чим не брала жодної участі в утриманні ОСОБА_3 . Під час кількох візитів в Україну, мала стан хвилювання під час тривог, і завжди, навіть уночі, перечікувала тривоги у бомбосховищі. Відповідно 07.06.2024 знову повернулась у Францію, де перебуває на даний момент. Постійне проживання окремо також стало одним з основних мотивів розірвання шлюбу з заявником. У зв?язку з наведеним, повністю визнає обставини, викладені у заяві, та підтримує вимоги про встановлення факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_3 , що, на її думку, сприятиме, в тому числі, забезпеченню його прав на освіту та на вибір місця проживання.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.06.2024 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.07.2024 матеріали справи передано до Сихівського районного суду м. Львова для розгляду за підсудністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2024 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 20.08.2024 заяву залишено без руху, надано заявнику строк для усунення недоліків заяви.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29.08.2024 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні повідомив, що заяву підтримує в повному обсязі та просить таку задовольнити. Додатково пояснив, що у зареєстрованому шлюбі з колишньою дружиною ОСОБА_2 в них народився син ОСОБА_3 . З початком повномасштабного вторгнення дружина разом із сином виїхала за кордон до Франції. Однак, син вирішив повернутися в України та проживати з ним. Дружина залишалася у Франції. Через певний час вони прийняли рішення про розірвання шлюбу, що підтверджується рішенням суду. Так як колишня дружина продовжує проживати за кордоном, практично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, які зводяться в основному до можливих телефонних дзвінків. Вказав, що мама дитини жива, не позбавлена батьківських прав, не визнавалася судом недієздатною чи обмежено дієздатною, померлою чи безвісти зниклою, не перебуває в місцях позбавлення волі. Аліментів з останньої на свою користь в інтересах дитини не стягував. Так як син проживає з ним, він його повністю матеріально забезпечує, займається його вихованням, тому його слід визнати особою, що самостійно утримує та виховує дитину. Вказане рішення суду йому потрібно для того, щоб безперешкодно виїжджати за кордон, в тому числі із сином, для відпочинку, відвідування родичів, можливо, якщо син забажає навчатися за межами держави, для вибору навчального закладу. Не заперечив, що таке рішення суду також надасть йому право на відстрочку від мобілізації, оскільки він є особою мобілізаційного віку. Іншого способу довести обставини самостійного виховання та утримання дитини законодавець не передбачив.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про проведення розгляду справи без її участі, заперечень щодо задоволення вимог заяви не має.

Представник заінтересованої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, надані заявником на обґрунтування заяви, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги відсутність заперечень зі сторони заінтересованої особи, вважає, що заява ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, що мають юридичне значення.

При цьому, ч.2 вказаної норми зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти не передбачені ч.1, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.

Статтею 269 ЦК України закріплено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

При цьому, як слідує із ст. 270 ЦК України право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування віднесено до виду особистого немайнового права.

Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно (ст. ст. 271, 272 ЦК України).

Згідно зі ст. 274 ЦК України обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею.

Зокрема, згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Як вбачається із ст. ст. 14, 15 СК України, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України.

Як вбачається із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Так, у відповідності до ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд при дослідженні доказів під час розгляду справи встановив наступне.

16.07.2005 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №1394, який рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2024 у справі №463/4344/24 розірвано.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.05.2024, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львів, відомості про батьків: ОСОБА_1 батько, ОСОБА_2 мати.

ОСОБА_5 одержувала дозвіл на тимчасове проживання у Французькій Республіці.

18.09.2023 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності щодо ФОП ОСОБА_2 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно №383242412 від 18.06.2024 вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 .

З 13.06.2017 місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відомостями з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №161526 від 04.06.2024.

Як вбачається з акту №9 про фактичне проживання особи, складеного 30.05.2024 ОСББ «Калина 77», у квартирі АДРЕСА_2 фактично проживають ОСОБА_1 , 1950 р.н., та ОСОБА_3 , 2008 р.н. Крім того, у вказаному житлі зареєстрований ОСОБА_6 , 1950 р.н., однак фактично не проживає.

Відповідно до акту №10, складеного ОСББ «Калина 77», вбачається, що за результатами обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного на підстави його заяви, встановлено, що разом з заявником проживає його син ОСОБА_3 , 2008 р.н., матеріально-побутові умови задовільні.

ОСОБА_1 отримує дохід, не має судимостей та психіатричних захворювань, що вбачається з витягу з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, реєстру МВС України та довідки ТОВ «Медичний центр Добромед».

З довідки Львівського фізико-математичного ліцею-інтернату при ЛНУ ім. І. Франка від 27.05.2024 №282 вбачається, що ОСОБА_3 у 2022 році зарахований та протягом 2022-2024 років навчається у даному закладі на денній очній формі навчання. Зауваження щодо успішності та поведінки учня відсутні, пропусків занять без поважних причин немає. Батько учня ОСОБА_1 приймає участь у шкільному житті сина.

Як вбачається з досліджених судом доказів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час котрого народився ОСОБА_3 . На підставі рішення суду, шлюб між заявником та ОСОБА_2 розірвано. Неповнолітній ОСОБА_3 проживає за місцем проживання батька. ОСОБА_2 проживає за межами України.

Вказані обставини, в силу ст. 82 ЦПК України, суд вважає встановленими, та такими, що не підлягають доведенню, оскільки не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання сторонами.

При цьому, надаючи оцінку вказаним обставинам суд зважає на те, що ОСОБА_3 досяг 14 річного віку, а тому в силу ч.3 ст. 160 СК України, так як батьки проживають окремо, самостійно визначився із місцем проживання, оскільки інших доказів з даного приводу суду не надано.

Попри це, з народженням дитини ОСОБА_3 у батька ОСОБА_1 та матері ОСОБА_5 виникли рівні права та обов`язки щодо її виховання.

Одночасно, як вбачається із ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 12 вказаного Закону передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

З огляду на вищевикладене, порушений заявником предмет охоплюється сімейними відносинами та обсяг його правомочностей (прав та обов`язків) щодо неповнолітнього обумовлений обсягом правомочностей матері.

Зокрема, встановлення факту самостійного виховання дитини має випливати із обставин невиконання матір`ю обов`язків щодо утримання та виховання сина.

У зв`язку із цим, суд зважає на те, що сімейні відносини, як вид суспільних відносин, складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення та припинення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30).

Положеннями СК України передбачено, що сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, якщо особа визнана недієздатною (ч.2 ст. 15 СК України), а батьківських прав особа позбавляється на підставі рішення суду внаслідок ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків.

При цьому, не вважається ухиленням від виконання батьківських обов`язків обставини неможливості їх виконання в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини (ч.3 ст. 15 СК України).

З цього слідує, що виконання батьківських обов`язків залежить від об`єктивних та суб`єктивних чинників, що формують волю батьків.

Таким чином, підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком є встановлення юридичного факту (фактів), в силу котрих обсяг батьківських прав матері припинено чи обмежено.

В судовому засіданні сторона заявника на підтвердження обставин, викладених у заяві, посилалася на те, що ОСОБА_2 виїхала за межі України, не проживає з дитиною, вихованням та забезпеченням сина ОСОБА_1 займається сам, а тому є батьком, що самостійно виховує дитину.

Такі твердження в силу ст. 141 СК України суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Разом з тим, останній не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітнього матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.

Одночасно, суд не погоджується з доводами сторони заявника, що чинним законодавством не передбачено порядку встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини та видачі документів з даних обставин, виходячи з такого.

СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі можуть бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішеннями суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), котрі позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, батьківські обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Суд погоджується, що можуть існувати інші обставини, за котрих батьки не можуть виконувати батьківських обов`язків, зокрема тяжка хвороба, перебування в місцях позбавлення волі, полоні тощо, що вимагає від іншого з батьків забезпечити необхідні умови з виховання та утримання дитини, що також випливає із ч.3 ст. 15 СК України.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтвердив, що жодних обставин, котрі б виключали можливість здійснення матір`ю батьківських обов`язків не має, окрім того, що остання проживає за межами держави та ухиляється від їх виконання.

У зв`язку із цим, суд критично оцінює вказані доводи, оскільки рішення суду про позбавлення матері батьківських прав не надано, а встановлення обставин умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків може бути пов`язане з подальшим вирішенням спору з даного приводу, що суперечить положенням ЦПК України та правовим висновкам пленуму ВСУ.

Одночасно, суд не бере до уваги доводи ОСОБА_2 , викладені у процесуальній заяві про визнання доводів ОСОБА_1 , з огляду на правовий висновок, сформований у постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Крім того, частиною 2 ст. 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

В силу цього, твердження ОСОБА_2 , згідно котрих остання погоджується із самостійним вихованням та утриманням неповнолітнього батьком є необґрунтованим, таким, що суперечить положенням СК України та порушують права дитини на батьківське піклування.

Таким чином, будь-яких юридичних фактів, котрі б обмежували чи позбавляли матір виконувати батьківські обов`язки в судовому засіданні не встановлено, у зв`язку із чим не доведено самостійне виховання сина батьком.

Крім того, останній ствердив, що встановлення факту самостійного виховання дитини необхідно з метою виїзду за кордон при потребі та за необхідності отримати право на відстрочку від мобілізації.

У зв`язку із цим, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено.

Вказаним Указом визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Одночасно, у зв`язку із введення воєнного стану, та наявністю конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, запроваджено обмеження щодо виїзду за межі України осіб чоловічої статі у віці від 18 до 60 років, тобто таких, що могли б бути мобілізованими на час особливого періоду.

Так, згідно п. 4 ч.1 ст. 23 вказаного Закону, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Беручи до уваги, що конституційне право на свободу пересування на даний час є обмежене введенням воєнного стану з метою забезпечення виконання громадянами України конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, встановлення факту, що має юридичне значення всупереч інтересів учасників сімейних відносин, матиме наслідком порушення принципу верховенства права.

З огляду на вищевикладене, так як ОСОБА_1 є громадянином України, на котрого покладено Конституційний обов`язок, визначений ст. 65 Основного Закону щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є особою мобілізаційного віку, батьком неповнолітньої дитини, що реалізувала своє право на проживання з останнім, мати котрого проживає за межами України, не позбавлена батьківських прав, відсутні обставини, що вказують на припинення батьківського обов`язку неможливістю його виконанням, чи наявність інших фактичних даних в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини, особа не може виконувати сімейного обов`язку, а визнання заявника таким, що самостійно виховує та утримує сина лише з метою отримання відстрочки від мобілізації, що наддасть йому право на виїзд за кордон, порушуватиме права матері на участь у вихованні сина, та дитини на отримання належного батьківського піклування, суд прийшов до переконання про необґрунтованість та безпідставність заяви, у зв`язку із чим у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення по справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. 2, 81, 89, 229, 258, 259, 263-265, 273, 293, 294, 315, 354, 355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у заяві ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2024 року.

Учасники справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 де ОСОБА_8 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Заінтересована особа: Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, місцезнаходження: м. Львів, пр-т Червоної Калини, 66, .

Головуюча Сабара Л.В.