Справа №173/2992/24
Провадження №2/173/1015/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бурхана С.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) сторін цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Еліт Фінанс

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Еліт Фінанс звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ Фінансова компанія Еліт Фінанс заборгованість за кредитним договором у розмірі 45984,51 грн. та понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.12.2015 року між АТ Альфа-Банк та ОСОБА_1 укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Ліміт кредитної лінії у розмірі 75000 грн. Процентна ставка - 26% річних. Обов?язковий мінімальний платіж - 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн.

АТ Альфа-Банк виконав умови договору, проте Позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 23.02.2021 року загальний розмір заборгованості становить 45984,51 грн.

23.02.2021 року між АТ Альфа-Банк та ТОВ ФК Еліт Фінанс укладено договір факторингу, на підставі чого відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. ТОВ ФК Еліт Фінанс набуло статусу кредитора за кредитним договором від 30.12.2015 року. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзив.

Відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

30.12.2015 року між АТ Альфа-Банк та ОСОБА_1 укладено договір про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого АТ Альфа-Банк надав позичальнику кредит у виді відновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби, що підтверджується Офертою на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та паспортом споживчого кредиту. З розрахунку заборгованості видно, що в порушення умов договору Відповідач отримані кредитні кошти не повернув та здійснював повернення кредитних коштів, сплату процентів за користування кредитними коштами нерегулярно, що підтверджується випискою по рахунку. У зв?язку з чим станом на 23.02.2021 року загальний розмір заборгованості становить 45984, 51 грн.

22.02.2021 року між Акціонерним товариством Альфа-Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю ФК Форт укладено договір факторингу №1, укладеним з відповідачем. Водночас, 23.02.2021 року між ТОВ ФК Форд та ТОВ ФК Еліт Фінанс укладено договір факторингу №01-23-02/21, згідно з умовами якого до Позивача перейшли права нового кредитора у договорі кредиту від 30.12.2015 року, який укладено з ОСОБА_2 , що підтверджується копією відповідного договору. Згідно з Випискою з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача за кредитним договором від 30.12.2015 року на загальну суму заборгованості 45984,51 грн.

Відповідно до ч.1,2.3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином судом встановлено, що укладений договір кредиту відповідає формі, передбаченій ст. 207,208,1047 ЦК України, оскільки підписаний сторонами.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір кредиту підписаний особисто відповідачем. З урахуванням чого, суд приходить до висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо сплати відсотків за користування кредитом, їх розміру, відповідальності за прострочення виконання зобов?язання. Підписавши оферту, яка є складовою частиною кредитного договору, та паспорт споживчого кредиту відповідач відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.

З виписки по рахунку також видно, що відповідач отримав кредитні кошти, проте в порушення умов договору своєчасно та в повному обсязі не повернув заборгованість.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконав.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 214 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1,2 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Проте Відповідач не надав доказів виконання зобов?язання за Договором як перед Позивачем, так і перед первісним кредитором.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.

Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України).

Разом з цим Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що Відповідач був позбавлений можливості у порядку частини 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України).

При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед Позивачем.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що Відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов`язки, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Вирішуючи питання розподілу понесених судових витрат, суд приходить до таких висновків.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справ. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених судових витрат позивач надав платіжну інструкцію №4224 від 29.08.2024 року про сплату судового збору в сумі 3028 грн. Також позивач надав копію договору №03-07/24 про надання правничої допомоги від 03.07.2024 року, який укладено між ТОВ Фінансова компанія Еліт Фінанс та адвокатом Литвиненко Оксаною Ігорівною, акт №1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2024 року, згідно з яким вартість наданих послуг становить 9200 грн. , а також платіжну інструкцію №3595 від 29.07.2024 року про сплату послуг за договором від 03.07.2024 року в сумі 9200 грн.

Частиною четвертою ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд може зменшити розмір витрат на правову допомогу у разі недотримання вищевказаних вимог, але лише за клопотанням іншої сторони (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Водночас частиною шостою вказаної статті передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, за відсутності відповідного клопотання з боку відповідача, суд не може вирішувати питання про зменшення суми понесених позивачем витрат на правову допомогу. Такі висновки узгоджуються з позиціює ВП ВС, яка викладена в постанові від 19.02.2020 року у справі 755/9215/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З огляду на викладене, суд робить висновок про те, що понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача в сумі 12 228 грн, тобто в повному обсязі.

Керуючись статтями 76, 81, 141, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛІТ ФІНАНС» (, юридична адреса: 03035, м.Київ, вул.Солом`янська, 2), заборгованість за кредитним договором у розмірі 45984 (сорок п?ять тисяч дев?ятсот вісімдесят чотири) грн 51 коп., а також понесені судові витрати в сумі 12 228 (дванадцять тисяч двісті двадцять вісім) грн.

Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Бурхан