Провадження № 2/161/4078/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого судді Шестерніна В.Д.

за участю секретаря Мельник А.В.

представника позивача - адвоката Світлицької З.О.

представника відповідача Луцької районної державної (військової) адміністрації

Волинської області - Рогатюк Я.В.

представника відповідача головного управління Держгеокадастру у Волинській області - Ковальчук О.В.

представника відповідача Підгайцівської сільської ради - Кухарської Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області, Підгайцівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про скасування розпорядження в частині, державного акта, визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування,-

встановив:

І.Короткий зміст позовних вимог

01.08.2024 представник позивача - адвокат Світлицька З.О. через систему «Електронний суд» звернулася в суд з позовом до Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області, Підгайцівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про скасування розпорядження в частині, державного акта, визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Позов обгрунтований такими обставинами.

ОСОБА_2 , будучи єдиним спадкоємцем, вирішив оформити свої спадкові права після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого нотаріусом 10.08.2001 та зареєстрованого в реєстрі за №1-699, ОСОБА_3 успадкувала від ОСОБА_4 право на земельну частку (пай) площею 2,71 ум. кад. га в КСП «Піддубці» с. Піддубці Луцького району Волинської області, належне спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №004945, виданого 14.03.1996 Луцькою РДА та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №444.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №116457 від 24.06.2003 ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 1,35 га, яка передана їй у власність на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №124.

Сертифікату на право на земельну частку (пай) в ОСОБА_2 не збереглося, а мати ОСОБА_3 не оформила за життя своє право власності на земельну ділянку.

Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), оскільки неможливо з`ясувати склад спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , а саме: присутні розбіжності в площі земельної ділянки згідно правовстановлюючих документів - свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.08.2001 і державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №116457 від 24.06.2003. Крім того, нотаріус усно пояснила, що їй не вдалося встановити склад спадкового майна, оскільки спадкоємець не надав документи, які б підтверджували «походження» державного акта на право приватної власності на землю від сертифіката на право на земельну частку (пай).

Однак, мати ОСОБА_3 повідомляла позивачу, що не встигла оформити право власності на земельну частку (пай) згідно із сертифікатом, а тому не має у власності відведеної земельної ділянки. Відтак, позивач звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини після її смерті саме на земельну частку (пай), а не на земельну ділянку як об`єкт нерухомості. Наведене поставило під сумнів питання того чи саме на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) було видано державний акт на право приватної власності на землю, ще й з урахуванням наявності в цих документах суттєвих розбіжностей в розмірах земельних ділянок.

Аби отримати земельну ділянку у власність ОСОБА_3 мала особисто звернутися із заявою до Луцької РДА про виділення їй земельної частки (паю) в натурі. З архівної копії розпорядження Луцької РДА від 06.06.2003 №124 не вбачається відомостей про затвердження проекту відведення земельної ділянки на підставі заяви ОСОБА_3 .

У зв`язку з відсутністю переліку документів, які мали стати передумовою для виділення ОСОБА_3 земельної ділянки, розпорядження Луцької РДА №124 від 06.06.2003 та державний акт на право приватної власності на землю є незаконними та такими, що перешкоджають реалізації законних прав позивача.

З врахуванням викладеного позивач просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №124 «Про затверження технічної документації та передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» в частині передання у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки у розмірі земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) громадянам згідно з додатком до розпорядження голови Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №12, а також визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю площею 1,35 га, серії Р1 №116457, виданий Луцькою районною державною адміністрацією 24.06.2003 на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №124, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №454, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Визнати за ним в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) площею 2,71 умовних кадастрових гектара, яка розташована на території Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області (в межах колишнього КСП «Піддубці»), згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №004945, виданим 14.03.1996 Луцькою районною державною адміністрацією та зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №444.

Також позивач просив стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

ІІ.Стислий виклад позиції відповідача

04.09.2024 Луцька районна державна (військова) адміністрація Волинської області через систему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, який мотивований таким.

ОСОБА_3 реалізувала своє право на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), отримавши державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №116457 від 24.06.2003, а відтак позивач успадкував земельну ділянку, а не право на земельну частку (пай). Щодо надання копії заяви ОСОБА_3 про виділення їй земельної частки (паю) в натурі, то термін зберігання заяв громадян становить 5 (п`ять) років.

Сертифікат засвідчує лише право його власника на отримання земельної ділянки (а не право на саму ділянку), цей документ не визначає меж земельної ділянки, а вказує її площу в умовних кадастрових гектарах і вартість (у гривнях).

Через різну якість земельних ділянок у загальному масиві розпайованих земель фізичний розмір виділеної в натурі земельної частки, як правило, не збігається з кількістю умовних кадастрових гектарів, зазначених у сертифікаті на земельну частку (пай). Саме оформлення у власність земельної частки (паю) передбачає заміну сертифіката на державний акт.

Луцька районна державна (військова) адміністрація Волинської області просила суд в задоволенні позову відмовити.

04.09.2024 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області через систему «Електронний суд» подало відзив на позовну заяву, який мотивований таким.

Зазвичай, розмір земельної ділянки в натурі відрізняється від розміру земельного паю, вказаного в земельному сертифікаті. Цей розмір може бути більшим або меншим. Таке розходження виникає тому, що під час виділення земельного паю в натурі, відповідно до закону обов`язково враховують якість отриманої землі. Якщо якість отриманої ділянки є кращою за середню по господарству, то розмір ділянки буде менший за вказаний у земельному сертифікаті. І, навпаки, якщо якість грунтів одержаної земельної ділянки є гіршою за середню по господарству, то розмір ділянки буде більший за розмір, вказаний у земельному сертифікаті.

Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не може бути належним відповідачем у справі, оскільки позивачем не обгрунтовано в чому полягає незаконність його (відповідача) дій та порушення ним вимог чинного законодавства.

Головне управління Держгеокадастру у Волинській області просило суд відмовити в задоволенні позову.

18.09.2024 Підгайцівська сільська рада подала відзив на позовну заяву, який мотивований таким.

ОСОБА_3 реалізувала своє право на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та отримала державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №116457 від 24.06.2003, виданий на підставі розпорядження голови Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №124.

Розмір земельної ділянки в натурі відрізняється від розміру земельного паю, вказаного в сертифікаті, та може бути більшим або меншим з врахуванням якості грунтів тощо.

Підгайцівська сільська рада просила суд відмовити в задоволенні позову.

ІІІ.Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу

Ухвалою суду від 20.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

04.09.2024 головне управління Держгеокадастру у Волинській області через систему «Електронний суд» подало відзив на позовну заяву.

04.09.2024 Луцька районна державна (військова) адміністрація через систему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву.

18.09.2024 Підгайцівська сільська рада подала відзив на позовну заяву.

Суд прийняв до розгляду всі заяви сторін по суті спору.

Ухвалою суду від 18.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Розгляд справи по суті призначався на 07.10.2024 та 11.10.2024.

11.10.2024 суд проголосив скорочене рішення по суті спору.

ІV.Фактичні обставини справи

Відповідно до рішення Піддубцівської сільської ради від 01.02.1996 №7/1 КСП «Піддубці» було передано у колективну власність земельну ділянку для сільськогосподарського використання площею 1 536,5 га (державний акт на право колективної власності на землю серії ВЛ від 01.02.1996, а.с. 57-59).

ОСОБА_4 була членом КСП «Піддубці», порядковий номер 444 (список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, додаток до державного акта, а.с. 59 зворот-68).

ОСОБА_4 належало право на земельну частку (пай) в КСП «Піддубці» с. Піддубці Луцького району Волинської області, розміром 2,71 в умовних кадастрових гектарах, без визначення цієї частки в натурі (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №004945, а.с. 19 зворот - 20).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , а.с. 17 зворот).

ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , а.с. 18 зворот).

ОСОБА_3 прийняла та оформила спадщину після смерті ОСОБА_4 , а саме на: право на земельну частку (пай) в КСП «Піддубці» с. Піддубці Луцького району Волинської області, розміром 2,71 в умовних кадастрових гектарах (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.08.2001, а.с. 19).

Розпорядженням Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 06.06.2003 №124 «Про затвердження технічної документації та передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам» (а.с. 26) вирішено затвердити технічну документацію по передачі земельних часток (паїв) в натурі зі складання державних актів на право приватної власності на землю на території Піддубцівської сільської ради; передати у приватну власність земельні ділянки у розмірі земельних часток (паїв) для ведення особистих селянських господарств на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай) громадянам згідно з додатком; видати громадянам, зазначеним в пункті 2, державні акти на право приватної власності на землю.

ОСОБА_3 була передана у власність земельна ділянка площею 1,35 га, номер ділянки 352 (список власників земельних часток (паїв) колишніх членів КСП «Піддубці» Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області, які здали свої земельні частки (паї) в СЗАТ «Піддубці», порядковий номер 260 (додаток до розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №124, а.с. 27-37).

На ім`я ОСОБА_3 Луцькою районною державною адміністрацією був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №116457, зареєстрований 24.06.2003 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №454, а.с. 20 зворот - 21), згідно якого вона є власником земельної ділянки, розташованої на території Піддубцівської сільської ради, площею 1,35 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Оригінал державного акту на право приватної власності на землю знаходився у ОСОБА_3 до дня її смерті (ч. 1 ст. 82 ЦПК України, усні пояснення представника позивача в судовому засіданні 07.10.2024).

В Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю містяться відомості про видачу державного акта правонаступнику власника сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №004945 - ОСОБА_3 (а.с. 71).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , а.с. 16 зворот).

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , а.с. 18).

Державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А. відмовив ОСОБА_2 , від імені якого діяла ОСОБА_5 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай) площею 2,71 га, що знаходиться в КСП «Піддубці», селі Піддубці Луцького району Волинської області, після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки «неможливо з`ясувати склад спадкового майна», а саме: присутні розбіжності в площі земельної ділянки згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.08.2001 і державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №116457 від 24.06.2003 (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.03.2024, а.с. 90).

V.Мотиви суду та застосоване законодавство

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 в справі №607/20787/19).

Щодо позовних вимог до Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області та Підгайцівської сільської ради

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що до спадкоємця в порядку спадкування може переходити право на оспорення документу чи юридичного факту (зокрема, правочину, рішення органу юридичної особи, свідоцтва тощо), яке належало спадкодавцю, та не припинилося до його смерті.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Аналізуючи фактичні обставини справи (державний акт на право приватної власності на землю був виданий на ім`я ОСОБА_3 в червні 2003 року, містив посилання на розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №124, оригінал державного акта знаходився в ОСОБА_3 до дня її смерті - 16.08.2012), суд висновує, що особа, яка мала право на оспорення розпорядження про передачу у власність земельної ділянки та державного акта на право приватної власності на землю (померла ОСОБА_3 ) продемонструвала (висловила) своєю поведінкою (оскільки протягом більше 9 (дев`яти) років не оспорювала цих розпорядження та державного акта), що не буде реалізовувати своє право на оспорення. За таких обставин право на оспорення розпорядження та державного акта припинилося, відповідно позивач його не успадкував, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Луцької районної державної адміністрації від 06.06.2003 №124 в частині передання у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки та про визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю.

Близький за змістом правовий висновок (за схожих фактичних обставин справи) міститься в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №450/2286/16.

Відповідно до п.п. 2, 6 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» від 08.08.1995 №720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі по тексту - Закон) визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв).

Згідно з ст. 1 Закону право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 3 Закону (в редакції закону до 01.01.2009) підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

За встановлених фактичних обставин та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків.

ОСОБА_3 успадкувала після своєї матері ОСОБА_4 право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом. За життя ОСОБА_3 реалізувала своє право на виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), в результаті чого вона стала власником сформованої земельної ділянки. З того моменту земельна частка (пай) як об`єкт цивільних прав припинила своє існування. Відповідно земельна частка (пай) відсутня в складі спадщини після смерті ОСОБА_3 та не може бути успадкована її сином ОСОБА_2 .

З цих підстав в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування слід відмовити.

Суд зауважує, що позивач вправі ставити питання про спадкування саме земельної ділянки, як реально існуючого об`єкта цивільних прав (за умови доведення права на спадкування та неможливості оформлення своїх спадкових прав на це майно в нотаріальному порядку).

Щодо позовних вимог до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

Під неналежними відповідачами слід розуміти таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не приймало оскаржуване розпорядження від 06.06.2003 №124 , не видавало оскаржуваний державний акт на право приватної власності на землю, до його компетенції не відноситься вирішення питань про виділення земельної частки (паю) в натурі.

Також головне управління Держгеокадастру у Волинській області не є суб`єктом, який може претендувати на відумерлість спадщини (ст. 1277 ЦК України, в контексті вимоги про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування).

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Отже, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не є належним відповідачем в цій справі. І в задоволенні позовних вимог до такого відповідача слід відмовити саме з цих підстав.

VI.Судові витрати

Враховуючи результат вирішення спору, керуючись ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Луцької районної державної (військової) адміністрації Волинської області, Підгайцівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про скасування розпорядження в частині, державного акта, визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту рішення суду - 21.10.2024.

Відомості про сторони та учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: Луцька районна державна (військова) адміністрація Волинської області, місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Ковельська, 53; код в .

Відповідач: Підгайцівська сільська рада, місцезнаходження: Волинська обл., Луцький р-н., с. Підгайці, вул. Шкільна, 30; код в .

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Винниченка, 67; код в .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.Д. Шестернін