Номер провадження: 22-ц/813/7328/24
Головуючий у першій інстанції Цирфа К. А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/29574/24

Провадження номер: 22-ц/813/7328/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптіков Ігор Олегович,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова І.О. про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Цирфи К.А. 27 вересня 2024 року, про повернення позовної заяви,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить: 1) визнати незаконними дії державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова І.О. (далі Державний виконавець) щодо накладення арешту на нерухоме майно; 2) скасувати арешт та обтяження, накладені на нерухоме майна, а саме: - квартиру АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0126; - земельну ділянку та будинок, розташовані за адресою - АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 24.04.2024 р. він отримав інформацію з Державного реєстру про наявність вищевказаних арештів, накладених відповідно до постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження у ВП № 24436811, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 31475401 від 29.09.2012, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 33450140 від 11.07.2012, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 33924095 від 03.08.2012.

Разом з тим, він не є учасником вказаних виконавчих проваджень, тому накладення арештів на належне йому майно порушує його права (а. с. 1 - 3 зворотна сторона).

Короткий зміст попередньої ухвали суду, мотивування його висновків

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року залишено без руху вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 , з наданням десятиденного строку для усунення недоліків позовної заяви.

Суд мотивував свої висновки тим, що позивач звернувся до суду з позовом як сторона виконавчого провадження. Позивачу необхідно уточнити підстави та предмет спору, оскільки зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів випливає, що вказаний спір повинен вирішуватися на підставі положень Розділу VII ЦПК України (а. с. 18 18 зворотна сторона).

На виконання вимог вищевказаної ухвали суду, позивачем подано додаткові пояснення до позовної заяви, в якій останній наполягає на розгляді питання про скасування на кладених на його майно арештів саме у позовному провадженні (а. с. 19 - 21).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2024 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Висновки суду мотивовано тим, що позивачем не було усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду від 25.09.2024 про залишення позовної заяви без руху.

У додаткових поясненнях, які надійшли на адресу суду 25.09.2024 з Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відділ повідомив, що з цих же підстав із цим же предметом позивач вже звертався до Київського районного суду м. Одеси, який на підставі ухвали від 16.09.2024 (справа № 947/14027/24) вже відмовляв йому у відкритті провадження у справі за аналогічним позовом.

Також ОСОБА_1 з цим же предметом звернувся до суду зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова І.О. (справа № 947/29711/24) яка наразі знаходиться на розгляді суду (а. с. 52 - 53).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вищевказані вимоги його позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) повернення позову не передбачено нормами ЦПК України; 2) помилковим є посилання суду на те, що він вже звертався до суду з аналогічним позовом, суд відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки позов по суті не був розглянутий. Вказане не позбавляє його права на повторне звернення з відповідним позовом; 3) те, що в іншій справі (№947/29711/24) він подав скаргу на дії державного виконавця не можу бути підставою не розглядати його позов у даній справі; 4) суд безпідставно прийняв до уваги пояснення Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), оскільки вказаний відділ не є відповідачем по справі (а. с. 55 - 60).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2024 року залишити без змін.

Державний виконавець посилається на те, що згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 р. у справі № 577/4541/20, боржник у виконавчому провадженні не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця порядку, передбаченому Р. VІІ ЦПК України (а. с. 69 - 70).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2024 року (а. с. 65 - 65 зворотна сторона).

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 05.10.2024 року документ в електронному вигляді «01 (У) Відкриття» від 02.10.2024 року доставлено до електронного кабінету ОСОБА_1 (а. с. 67).

Відповідно до довідки про доставку електронного листа від 05.10.2024 року документ в електронному вигляді «01 (У) Відкриття» від 02.10.2024 року доставлено до електронного кабінету державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова І.О. (а. с. 67 зворотна сторона).

07 жовтня на адресу суду надійшов відзив від Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а. с. 69 - 70).

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що учасники справи є повідомленими про надходження апеляційної скарги та розгляд справи в апеляційному суді.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.10.2024 закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (а. с. 74).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6. 9, 10, 14, 19, 37 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

У вересні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1 до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова І.О. про визнання дій державного виконавця незаконними, скасування арешту нерухомого майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2024 року вищевказана позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху (а. с. 18).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2024 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу (а. с. 52 - 53).

По справі виникли правовідносини щодо відкриття провадження у справі.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Дослідивши наявні у справі матеріали, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про повернення позовної заяви.

Мотиви часткового прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої, абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 оскаржує дії приватного виконавця. Просить скасувати арешт та обтяження з належного ОСОБА_1 майна, а саме: - квартири, розташованої за адресою - АДРЕСА_4 ; - земельної ділянки, розташованої за адресою - АДРЕСА_5 , земельна ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер: :02:001:0126; - земельної ділянки та будинку, розташованих за адресою - АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 вказує, що вказані арешти були накладені відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 24436811 від 20.01.2011, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 31475401 від 29.02.2012, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП № 33450140 від 11.07.2012, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його віджучення, ВП № 33924095 від 03.08.2012.

Ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви мотивована тим, що не конкретизовано підстави та предмет позову, за наявності яких можна вважати, що справа має розглядатися в порядку позовного провадження.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Позовна заява за формою і змістом повинна відповідати вимогам статті 175 ЦПК України.

Згідно з частинами першоютретьою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві обґрунтуванням його підстав, а саме - що питання про скасування постанов державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майна повинно розглядатися в порядку, передбаченому Розділом VII ЦПК України, не є підставою відмови у відкритті провадження у справі.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави зробити висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 посилається на те, що він не учасником виконавчих провадження в рамках яких були накладені арешти, про скасування яких він просить. Вказані обставини підлягають з`ясуванню під час розгляду справи

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20), на яку послався заявник в касаційній скарзі.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, вищевказаного не врахував, дійшов хибного висновку про повернення позову.

Доводи апелянта про те, що норми діючого цивільного процесуального законодавства не містять норм, які надають суду права повернути позовну заяву, є неспроможними, оскільки суперечать положенням ст. 185 ЦПК України.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків при постановлені ухвали про повернення позовної заяви, а тому вона підлягає скасуванню на підставі статті 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали про повернення позовної заяви, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, починаючи зі стадії відкриття провадження у справі, за вищевказаного обґрунтування.

Підстави, порядок та строк касаційного оскарження

Підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України, зазначені у частині другій цієї статті.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4.Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 379, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2024 року про повернення позовної заяви скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе