Справа № 351/651/24
Провадження № 22-ц/4808/1098/24
Головуючий у 1 інстанції СОБКО В.М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Максюти І.О., Василишин Л.В.

секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Військової частини НОМЕР_1 старшого офіцера юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2024 року, ухвалене в складі судді Собка В.М. в м. Снятин Івано-Франківської області, у справі за заявою представника ОСОБА_2 адвоката Кошмар Ірини Вадимівни, заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Кошман І.В. звернулася до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заяву обґрунтовано тим, що сторони по справі 21.06.2013 року зареєстрували шлюб. В шлюбі народилися двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які постійно проживають та перебувають на повному самостійному вихованні та утриманні заявника. Сімейні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично припинені, тому останнім подано позовну заяву до суду про розірвання шлюбу. Мати дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не приймає участі у їхньому вихованні, не цікавиться їхнім життям, не опікується інтересами останніх та проживає окремо в іншому місці. У заявника постала необхідність юридичної фіксації факту самостійного виховання та утримання малолітніх дітей, оскільки в подальшому виникнуть обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, які виховуються лише одним із батьків, а також питання щодо переміщення заявника та дітей без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом із дітьми. Окрім вищенаведеного, встановлення даного факту породить юридичні наслідки, як виразяться у наданні заявнику права на звільнення з військової служби на підставі пп. «Г» п.2 ч.4 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». Просила суд встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_2 малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської областіна від 30 квітня 2024 року заяву адвоката Кошман Ірини Вадимівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено. Встановлено факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду представник Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні заяви, посилаючись на те, що суд допустив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що 21.04.2022 заявник ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 і до цього часу проходить військову службу у вказаній частині. В умовах воєнного стану в країні суд першої інстанції зобов`язаний перевіряти відомості про перебування учасників подібних справ чоловіків на військовій службі, зокрема, та особливо у справах окремого провадження, рішення в яких можуть бути використані для безпідставного звільнення з військової служби. Наслідком такої перевірки мало стати визначення дійсного кола заінтересованих осіб для розгляду заяви ОСОБА_2 та залучення Військової частини НОМЕР_1 до розгляду справи як заінтересованої особи. Крім того, встановивши факт самостійного виховання та утримання заявником двох малолітніх дітей, суд умисно допустив неправильне застосування норм матеріального права та ухвалив рішення, що суперечить положенням сімейного законодавства, оскільки самостійне виховання батьком дитини (дітей) може йтися, якщо матір дитини (дітей) померла, позбавлена батьківських прав за рішенням суду, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою. У всіх інших випадках (розірвання шлюбу, припинення спільного проживання з дітьми, виїзд за межі України тощо) за батьками зберігаються всі права та обов`язки щодо дитини в повному обсязі. Фактично, суд першої інстанції своїм рішенням легалізував відмову заінтересованої особи ОСОБА_3 як матері від двох малолітніх дітей, встановивши факт їх перебування на самостійному вихованні та утриманні заявника. З огляду на це, оскаржуване судове рішення є юридично нікчемним, оскільки суперечить частині третій статті 155 СК України, якою встановлено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, а також суперечить моральним засадам суспільства. Крім того, у даній справі наявні підстави для постановлення окремої ухвали стосовно судді Снятинського районного суду ОСОБА_8 , яким ухвалено явно незаконне рішення на користь заявника та допущено грубе порушення норм процесуального права.

У липні 2024 року представник заявника ОСОБА_2 адвокат Кошман І.В. подала відзив, в якому заперечує доводи апеляційної скарги. Вказує, що позиція військової частини НОМЕР_1 , викладена в апеляційній скарзі є такою, що порушує честь та гідність заявника, його права, як батька малолітніх дітей, як військовослужбовця та є такою, що фактично зводиться до прямих звинувачень суду першої інстанції. Доводи апелянта є безпідставними, оскільки встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей підтверджується належними та допустимими доказами. Фактів порушення судом будь-яких норм процесуального чи матеріального права не вбачається. При цьому, порядок залучення заінтересованої особи цивільно-процесуальним законодавством не врегульований. Тому позиція військової частини про її заінтересованість у розгляді вказаної справи є необґрунтованою, оскільки командир військової частини повинен розглянути рапорт ОСОБА_2 по суті та на законних підставах звільнити його у запас з військової служби у відповідності до ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Представник ОСОБА_2 адвокатка Кошман І. подала заяву про розгляд справи без її та представника участі, апеляційну скаргу заперечує, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак не з`явилась в судове засідання, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають із своїм батьком, який створив всі умови для проживання дітей, здійснює опіку над ними, доглядає та піклується про їхній стан здоров`я. Діти проживають окремо від матері. Встановлення даних фактів має юридичне значення для заявника та впливає на його права й обов`язки, відтак, наявні підстави для задоволення заяви.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_9 з 09.02.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народились двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Рішенням Снятинського районного суду від 18.04.2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Як зазначає заявник, встановлення факту, що має юридичне значення йому необхідно для захисту прав дітей, а також, враховуючи те, що постала необхідність юридичної фіксації факту самостійного виховання та утримання малолітніх дітей, оскільки в подальшому виникнуть обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків та питання щодо переміщення заявника та дітей без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом з дітьми.

Також з метою встановлення факту самостійного виховання батьком та здійснення ним догляду за малолітніми дітьми є реалізація права на відстрочку від призиву на військову службу, оскільки відповідно до п.п. «Г» п. 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), в тому числі виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 року у справі № 536/1039/17 (пункт 17)).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, пята сттатті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить ОСОБА_2 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (постанова Великої Палати від 11.09.2024 року у справі №201/5972/22).

Суд першої інстанції виходив із наявності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, оскільки заявник довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своїх малолітніх дітей, а вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є обґрунтованою.

Разом з тим суд не звернув уваги на те, що з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дітей, то питання, заявлене ОСОБА_2 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дітей за загальним правилом у позовному провадженні.

Частиною шостою статті 294 ЦПК україни встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За установлених у цій справі обставин факт самостійного виховання дітей батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_2 слід залишити без розгляду.

Що стосується клопотання про постановлення окремої ухвали щодо грубого порушення суддею норм процесуального законодавства, допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя при постановленні оскаржуваного рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 262 ЦПК України, суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрема ухвала суду - це процесуальне судове рішення, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 262 ЦПК України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для постановлення окремої ухвали.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що "при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком".

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 755/15473/20.

Представником Військової частини НОМЕР_1 у заявленому клопотанні, на переконання суду, не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали.

Таким чином, законних підстав для постановлення окремої ухвали судом не вбачається.

Крім цього, представник Військової частини НОМЕР_1 адвокат Колісниченко А.С. не позбавлений права самостійно звернутись до Вищої ради правосуддя з відповідною заявою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини з підстав, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

За змістом ст.382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий судовий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду та залишає заяву про встановлення факту без розгляду з підстав, передбачених ч.4ст. 315 ЦПК України, то в такому разі новий розподіл судових витрат не здійснюється

Керуючись ст. 262, 374, 315, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Військової частини НОМЕР_1 старшого офіцера юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Снятинського районного суду від 30 квітня 2024 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишити без розгляду.

Відмовити представнику Військової частини НОМЕР_1 старшому офіцеру юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про постановлення окремої ухвали.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О.Максюта

Л.В.Василишин