Справа №305/2140/21
Провадження по справі 2/305/16/24
16.10.2024. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді Марусяк М.О.
секретаря судового засідання Вербещука В.А.
за участю прокурора ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Закарпатської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Ясінянське лісомисливське господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки,-
ВСТАНОВИВ:
16.12.2021, Закарпатська обласна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації звернулася в суд з позовом до Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки.
Також, у розпорядженнях Рахівської РДА №480 від 08.08.2007 «Про надання дозволу на розробку технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, за межами населених пунктів» та №367 від 21.09.2007 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою та передачу земельних ділянок у
власність за межами населених пунктів», відсутні відомості про вилучення земельної ділянки у землекористувача - ДП «Ясінянське ЛГ».
Поряд з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.32 ЛК України районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.
З наведеного вбачається, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, районні державні адміністрації мали повноваження лише щодо передачі у власність земельних лісових ділянок площею до 1га, лише у межах сіл, селищ, міст районного значення. Повноваження щодо розпорядження земельними лісовими ділянками за межами населених пунктів належали обласним державним адміністраціям, що узгоджується з п.5 ч.1 ст.31 ЛК України. Водночас, Рахівською районною державною адміністрацією під час вирішення питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку за межами населеного пункту, та надання її у приватну власність ОСОБА_2 , спірну земельну ділянку безпідставно та за відсутності на це відповідних повноважень в повному обсязі віднесено до земель сільськогосподарського призначення, а питання про зміну цільового призначення її частини із земель лісогосподарського призначення не вирішувалось взагалі. При цьому висновки органу виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища з цього питання не надавались.
Встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом відноситься до земель лісогосподарського призначення. Фактично відбулась незаконна безоплатна передача такої у приватну власність некомпетентним органом державної влади, без вилучення та зміни цільового призначення. При цьому визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади, на підставі якого відповідна земельна ділянка незаконно була передана у приватну власність, а також визнання недійсним відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку є єдиним пропорційним і належним способом відновлення порушених інтересів держави у вказаному спорі. За таких обставин позов обласної прокуратури відповідає загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (постанова від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц); витребування прокурором земельних ділянок обумовлене задоволенням суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів з державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю, ліси - національне багатство України та джерело задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (постанова від 13.06.2018 у справі № 369/1777/13-ц).
За таких обставин вважають звернення обласної прокуратури до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - незаконної зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі таких у власність громадян з державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів, як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Закарпатська обласна прокуратура попередньо повідомляла (лист №15-1069вих-21 від 13.08.2021) Закарпатську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення, однак останніми не вжито заходів щодо поновлення інтересів держави. Листом Закарпатської ОДА № 6637/06-16 від 03.09.2021 обласну прокуратуру проінформовано, що облдержадміністрація не має можливості здійснювати заходи шляхом пред`явлення позову до суду, у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору. Також, головою обласної адміністрації у вказаному листі зазначено про відсутність позасудового порядку щодо приведення у відповідність до вимог законодавства спірного розпорядження голови Рахівської РДА.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.
Враховуючи наведене, позиція Закарпатської обласної адміністрації оцінена прокурором, як невиконання функцій щодо захисту інтересів держави, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є достатньою підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення позову. Наведене узгоджується з положеннями постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Таким чином, Закарпатська обласна прокуратура звертається до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, як органу державної влади, уповноваженого державою на розпорядження землями лісогосподарського призначення.
У судовому засіданні 15.04.2022, представником відповідача ОСОБА_2 , адвокатом Тарасенко В.В. подано клопотання про закриття провадження у сраві.
15.04.2022, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Тарасенко В.В. про закриття провадження у справі.
Крім того, 15.04.2022, представником відповідача ОСОБА_2 , адвокатом Тарасенко В.В. подано через канцелярію суду клопотання про призначення земельно-технічної експертизи.
25.03.2023 заступником керівника обласної прокуратури, Оксаною Ломакіною-Невідомою подано відповідь на відзив на позовну заяву ОСОБА_2 , в якій просять позовні вимоги Закарпатської обласної прокуратури задовольнити в повному обсязі, а викладені у відзиві доводи відхилити.
10.05.2023 до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення судової експертизи, враховуючи значне завантаження експертів ЛНДІСЕ, зокрема через знаходження на виконанні понад десяти експертиз, у тому числі комісійних та комплексних.
Ухвалою суду від 22.05.2023 поновлено провадження у справі.
19.06.2023, представником відповідача ОСОБА_2 , адвокатом Сойма І.Ю. подано через канцелярію суду клопотання про призначення повторної судової земельно-технічної експертизи.
07.09.2023 до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та залучення спеціалістів для проведення судової експертизи.
Ухвалою суду від 27.09.2023 поновлено провадження у справі.
17.10.2023, заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури Горковенко Максим, надіслав до суду клопотання про залучення до участі у справі правонаступника третьої особи Державного підприємства "Ясінянське лісомисливське господарство" - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Ясінянське лісомисливське господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".
Ухвалою суду від 23.04.2024, прийнято до розгляду заяву представника Закарпатської обласної прокуратури Стець Василя Миколайовича про зміну предмета позову. Роз`яснено відповідачам про можливість подати відзив на заяву про зміну предмету позову представника Закарпатської обласної прокуратури Стець Василя Миколайовича протягом п`ятнадцяти днів, з дня отримання ухвали, а третій особі подати пояснення у цей же строк.
30.04.2024 заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури Горковенко Максим надіслав через систему "Електронний суд" заяву про забезпечення позову.
Ухвалою суду від 30.04.2024, заяву заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури, ОСОБА_4 про забезпечення позову - задоволено.
Ухвалою суду від 22.05.2024 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 25 червня 2024 року.
28.05.2024, Закарпатська обласна прокуратура через канцелярію суду подала клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. Однак суд не бере до уваги дане клопотання оскільки Закарпатська обласна прокуратура подала додаткові докази після закриття підготовчого засідання та з порушенням строків передбачених ст.ст. 83, 84, ЦПК України.
Ухвалою суду 05.07.2024 у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Неште А.І. про виклик судового експерта в якості свідка - відмовлено, оскільки клопотання подано після закриття підготовчого засідання та з порушенням строків передбачених ст.ст. 83, 84, ЦПК України.
Одночасно 05.07.2024 подала письмові пояснення щодо змінених позовних вимог. Вважає, що позовні вимоги щодо скасування розпорядження Рахівської РДА та повернення земель в державну власність Закарпатської РДА є безпідставними, так як спірні земельні ділянки не належать до земель державної власності в даний час, а також не відносяться до земель лісового господарства та не перебувають у постійному користуванні ДСГП "Ліси України", відповідно до зареєстрованого речового права в ДРРП нерухомого майна та відомостей з ДЗК, де відсутня будь яка накладка даних земельних ділянок між собою.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримала та наполягала на задоволенні зміненого позову, з підстав, наведених у заяві про зміну предмета позову.
Представник відповідача Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області у судове засідання не з`явився. Голова державної адміністрації В. Кич 21.05.2024 подав через анцелярію суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності їх представника. Позовні вимоги не визнають. Просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 , та її представник ОСОБА_6 , в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомленими. 02.10.2024 представник відповідачки ОСОБА_6 , подала заяву про розгляд справи на стадії дослідження доказів проводити без участі відповідачки та її представника. За результатами розгляду справи по суті в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі.
Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, Державного спеціалізованого господарського підприємство «Ліси України» в особі філії «Ясінянське лісомисливське господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» у судове засідання не з`явився. Представник третьої особи, ОСОБА_7 15.03.2022 надіслала до суду електронною поштою клопотання, в якому просила розглянути справу без участі їх представника. Позовні вимоги підтримують.
Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, вважає, що змінені позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язокі з доказування, оскільки ст.81ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43,57 ЦПК України).
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнанні їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Отже, за загальним правилом, особа може звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав. Лише у виняткових та передбачених законом випадкам, певні органи чи особи, мають право звертатися до суду в інтересах інших осіб. В інших випадках, ЦПК України не передбачено права однієї особи звертатися до суду з позовними вимогами в інтересах іншої особи.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до п.п. "а" п.24 Розділу Х перехідних положень Земельного кодексу України з 27.05.2021 землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств).
Згідно з ч.5 ст.122 ЗК України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Враховуючи вищезазначене, органом уповноваженим державою розпоряджатися земельними ділянками лісогосподарського призначення, представляти та захищати, у тому числі в суді, інтереси держави з зазначених питань є Закарпатська обласна державна адміністрація.
Судом встановлено, що Закарпатська обласна державна адміністрація жодних заходів щодо поновлення інтересів держави у судовому порядку не вживала, що підтверджується листом Закарпатської обласної прокуратури №15-1069 вих 21 від 13.08.2021 адресованим Закарпатській обласній адміністрації та листом Закарпатської обласної державної адміністрації №6637/06-16 від 03.09.2021.
Всі заходи щодо виявлення, фіксації та усунення порушень земельного законодавства вживалися лише Закарпатською обласною прокуратурою. ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У спірних правовідносинах використання земельних ділянок лісогосподарського призначення порушує права держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, як розпорядника земель та інтереси держави у сфері забезпечення раціонального використання та охорони земель.
Невжиття Закарпатською обласною державною адміністрацією заходів щодо усунення порушення вимог земельного законодавства, а саме незаконної, безоплатної передачі земельної ділянки у приватну власність некомпетентним органом державної влади без вилучення та зміни цільового призначення, свідчить про невиконання обов`язку щодо захисту та відновлення порушених майнових інтересів держави. Таке порушення веде до спричинення суттєвої шкоди державним інтересам та підриву основ фінансово - економічної діяльності держави.
У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
З врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Пред`являючи нагаторний позов у вказаній справі, прокурор виходив саме з необхідності вирішення проблем - суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму захисту інтересів держави у земельній сфері.
Звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання повернення земель державної власності, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.
Ці дії містять в собі подання прокурором до суду позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд 11 квітня 2023 року у справі № 371/483/22 провадження № 61-666св23.
У зв`язку з вищенаведеним, наявні достатні підстави для звернення Закарпатської обласної прокуратури з позовною заявою в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації до суду з метою захисту порушених інтересів держави, оскільки уповноважений орган не здійснює належним чином свої повноваження.
Судом встановлені також такі факти й відповідні їм правовідносини.
Розпорядженням голови Рахівської районної державної адміністрації № 480 від 08.08.2007 «Про надання дозволу на розробку технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, за межами населених пунктів» ОСОБА_2 , було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів.
12.11.2021 відповідну інформацію внесено до Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки. Однак, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 284356208 від 12.11.2021 вбачається, що відомості про речові права на вищевказану земельну ділянку до такого не внесені.
Відповідно до ч.1 ст.14 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина перша-друга статті 3 ЗК України).
Згідно з ч.1 ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Стаття 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України) передбачає, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
Також, згідно зі ст.55 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Земельного кодексу України (далі ЗК України), до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
При цьому, як зазначено у ст.16 ЛК України, право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.
Зі змісту частини 1 статті 17 ЛК України вбачається, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
У розпорядженнях Рахівської РДА № 480 від 08.08.2007 та № 367 від 21.09.2007 відсутні відомості про вилучення земельної ділянки у землекористувача - ДП «Ясінянське ЛГ».
Поряд з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.32 ЛК України районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними.
З наведеного вбачається, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, районні державні адміністрації мали повноваження лише щодо передачі у власність земельних лісових ділянок площеюдо 1га, лише у межах сіл, селищ, міст районного значення.
Повноваження щодо розпорядження земельними лісовими ділянками за межами населених пунктів належали обласним державним адміністраціям, що узгоджується з п. 5 ч. 1 ст. 31 ЛК України.
Окрім наведеного, відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст.57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.
Водночас, Рахівською районною державною адміністрацією під час вирішення питання про затвердження проекту землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_2 , спірну земельну ділянку, безпідставно та за відсутності на це відповідних повноважень в повному обсязі віднесено до земель рекреаційного призначення, а питання про зміну цільового призначення її частини із земель лісогосподарського призначення не вирішувалось взагалі. При цьому висновки органу виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища з цього питання не надавались.
Також, розпорядженням Кабінету Міністрів України №610-р від 10.04.2008 «Про деякі питання розпорядженняземельними лісовимиділянками» (вредакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачалось, що з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.
За правилами ч.3 ст.83, ч.4 ст. 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.56 ЗК України, громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Отже, стосовно земель лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності над приватною і, крім того, прямо забороняє органам виконавчої влади передавати їх у приватну власність, крім випадків, визначених законом.
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Відповідно до п.«б» ч.1 ст.164 ЗК України, складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб.
Частиною 1 статті 22 ЛК України встановлений виключний перелік підстав припинення права постійного користування лісами. В силу вимог ч.1 ст.24 ЛК України права лісокористувачів охороняються законом і можуть бути обмежені або припинені лише у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав наземлю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння
земельною ділянкою, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права абос творюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. ч.2, 3 ст.152 Земельного кодексу України). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст.155 Земельного кодексу України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Перебування земельної ділянки у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.
Отже, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України, Лісового кодексів України треба розглядати, як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення.
Зазначені правові позиції є сталими у судовій практиці і незмінними (постанови Великої Плати Верховного Суду: від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц; від 30.01.2019 у справі № 357/9328/15).
Також, відповідно до положень ст. ст.391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Цивільний оборот земельних ділянок лісогосподарського призначення є і був обмежений законодавчо з огляду, зокрема, на приписи ЗК України, ЛК України.
Поряд з тим, ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц, з якої вбачається, що порушення зміни цільового призначення є підставою для визнання недійсним рішень про передачу земельних ділянок лісового фонду у приватну власність.
Водночас питання правомірності видачі державного акту на право власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності прийнятого рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого такий акт видано.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 (справа № 2-3007/11, провадження № 14-525цс18) державні акти на право власності на земельні ділянки є документами,що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Отже, у разі скасування судом спірного розпорядження, підлягає також визнанню недійсним виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку.
З огляду на викладене, захист інтересів держави, як власника спірної земельної ділянки, що вибула із володіння держави, у спірних правовідносинах здійснюється шляхом подання негаторного позову на підставі ст.391 ЦК України та ст.152 Земельного кодексу України про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення державної власності, шляхом скасування в частині розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення її власнику - державі в особі уповноваженого органу.
Так, з приводу уповноваженого державою органу на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення слід зазначити, що у зв`язку з внесенням Законом України № 1423-ІХ від 28.04.2021 змін до Земельного кодексу України, відповідно до п. п. «а» п.24 Розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств).
Згідно з ч.5 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції від 27.05.2021) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Отже, з 27.05.2021 повноваження щодо розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення належать до компетенції Закарпатської обласної державної адміністрації.
Слід також зазначити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, відповідні повноваження також належали до компетенції Закарпатської обласної державної адміністрації.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося.
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання. Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс.
Разом з тим адвокат Неште А.І. у відзиві на змінені позовні вимоги, посилалася на відсутність у позивача порушеного права, та недоведення належності чи неналежності земель комунальної власності до земель лісового господарства, а також відсутності доказів існування накладки земельних ділянок, що перебувають у власності ОСОБА_2 , між собою.
При цьому, судом встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом позову, належить до земель лісогосподарського призначення. Фактично відбулась незаконна безоплатна передача такої у приватну власність некомпетентним органом державної влади, без вилучення та зміни цільового призначення.
Визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади, на підставі якого відповідна земельна ділянка незаконно була передана у приватну власність, а також визнання недійсним відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку є єдиним пропорційним і належним способом відновлення порушених інтересів держави у вказаному спорі. За таких обставин позов обласної прокуратури відповідає загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
Отже, внаслідок поділу земельної ділянки, яка є предметом позову у даній справі, така припинила своє існування, як об`єкт нерухомого майна.
У відповідності до ч.7 ст.158 ЦПК України, у зв`язку із ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 30.04.2024 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Відповідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує питання про розподіл судових витрат таким чином.
Згідно з платіжною інструкцією №1467 від 25.11.2021 року Закарпатська обласна прокуратура є платником судового збору за подання позову в сумі 6810,00 гривень, відповідно до платіжної інструкції №434 від 19.04.2024 за подання заяви про зміну предмета позову в сумі 9084,00 гривень та відповідно до платіжної інструкції №433 від 19.04.2024 року за подання заяви про забезпечення позову в сумі 1514 гривень.
Відповідно до ст.13, 141 ЦПК України саме ця сума підлягає стягненню на користь платника з власника земельної ділянки ОСОБА_2 , оскільки дана сума була сплачена виходячи з вартості спірної земельної ділянки на час пред`явлення первісних позовних вимог, а її поділ відбувся вже після відкриття провадження у справі.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд
Змінені позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з Рахівської районної державної адміністрації на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати в сумі 8704 (вісім тисяч сімсот чотири) гривні.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати в сумі 8704 (вісім тисяч сімсот чотири) гривні.
Відомості щодо учасників справи:
- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2024 року.

Головуюча: М.О. Марусяк