Єдиний унікальний номер: 448/1550/23
Провадження № 2/448/90/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22.10.2024 м. Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді Гіряк С.І.

за участі секретаря судового засідання Семен І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Мостиська цивільну справу

за позовом за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 )

до

відповідача: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 )

вимоги позивача: про поділ спільного майна подружжя,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Сталевич Г.О.,

відповідач ОСОБА_2 не з`явився,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

1. ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник адвокат Сталевич Г.О., звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В якому просить:

- визнати за нею право власності на: 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (загальна площа 151.8 кв.м.) по АДРЕСА_2 , за відповідачем залишити право власності зазначеного житлового будинку; 3/4 частини земельної ділянки (кадастровий номер :13:001:0005, площею-0.1483 га., за призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, за відповідачем залишити частину зазначеної земельної ділянки;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 251865 грн. як компенсацію вартості 3/4 частини від реальної ринкової вартості транспортного засобу, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за відповідачем відповідно залишити частину грошових коштів від продажу вказаного;

- стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 47400грн. як компенсацію вартості 3/4 частини рухомого майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за Відповідачем відповідно залишити частину грошових коштів від вартості рухомого майна.

2. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у шлюбі з 04.10.2003 по 20.04.2021. А 20.04.2021 Мостиським районним судом Львівської області у справі №448/1431/20 ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 04.10.2003. Прийняте рішення вступило в законну силу на момент звернення до суду.

У період перебування у шлюбі позивачкою був придбаний за договором купівлі продажу, будинок за № 3640 від 15.07.2005 Мостиської нотконтори, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно відомостей технічного паспорта - будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа приміщень становить 151.8 кв.м., житлова-65.0 кв.м., допоміжна 41.0 кв.м. літніх неопалювальних приміщень 45.8 кв.м. Згідно висновку про вартість майна (будинку) від 09.08.2023, ринкова вартість без ПДВ становить 2 378 234, 00 грн. Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку позивачка 25.02.2014 (в період шлюбу) зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку кадастровий номер :13:001:0005), площею 0.1483 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_3 виданим на ім?я ОСОБА_1 . Згідно висновку про ринкову вартість земельної ділянки її вартість становить 219766,00 грн. Відповідно до відомостей витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку позивач 28.12.2017 ( в період шлюбу) зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :13:004:0009), площею 0,2000 га з цільовим призначенням для веденням особистого селянського господарства. Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно відомостей висновку про ринкову вартість земельної ділянки її вартість становить 113820,00 грн. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відповідач 28.07.2017 (в період шлюбу) зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :13:019:0198) площею 0.1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, експертна грошова оцінка земельної ділянки становить 134700 грн.

Зазначає, що у шлюбі 19.09.2018 був придбаний автомобіль марки «CITROEN BERLINGO»

2014 року випуску, сірого кольору, VIN кузоваVE77J9HPOEJ655208, номер двигуна - НОМЕР_4 . Однак, 06.02.2021 відповідач продав зазначене авто, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Відчуження транспортного засобу відповідачем відбулось на його власний розсуд, проти волі позивачки та не в інтересах сім?ї та не на потреби сім?ї. Кошти отримані від продажу авто відповідач залишив собі на власні потреби, більше того, приховав факт відчуження авто від позивачки, новим власником транспортного засобу стала ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно отриманої по адвокатському запиту інформації з Територіального сервісного центру 4649 РСЦ МВС в Львівській області, вартість зазначеного транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу 4649/2021/2423474 від 06.02.2021 становить 182000 грн. Оскільки відчуження автомобіля відповідачем проти волі позивачки фактично робить неможливим встановлення його дійсної, реальної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу саме на час розгляду справи, а не від суми вказаної в договорі купівлі-продажу транспортного засобу, яка є невиправдано заниженою. Вказує, що згідно відомостей інтернет сайту auto-ria, на момент звернення до суду вартість спірного транспортного засобу марки CITROEN BERLINGO за його технічними даними які відповідають даним технічного паспорта становить 8700 умовних одиниць. Згідно довідки Ощадного банку станом на 18.09.2023 року курс НБУ долара США до гривні становить 36,5686 грн., банківський курс купівля долара 37,80 грн; банківський курс продажі долара 38,60 грн. Тому, реальна вартість відчуженого транспортного засобу CITROEN BERLINGO на момент розгляду справи становить 335 820,00 грн. Оскільки, відповідач без згоди позивачки зняв транспортний засіб з реєстрації та розпорядився ним на власний розсуд, тому ефективним способом захисту прав позивачки буде стягнення грошової компенсації частки у спільному майні від реальної ринкової вартості транспортного засобу.

Посилається на те, що згідно роз`яснень Пленум Верховного Суду України у пунктах 22,30 постанови від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Дана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.10.2018 року у справі №127/7029/15-ц.

Крім того вказує, що в період шлюбу за спільні кошти позивачки та відповідача було придбане рухоме майно на суму 63 200 грн. Вартість рухомого майна (вживаного) оцінена відповідно до відомостей інтернет сайту OLX та становить: стінка у вітальню вартістю 5000 грн.; меблева прихожа вартістю 2700 грн.; кухонний гарнітур вартістю 4500 грн; стінка у вітальню вартістю 7000 грн.; стіл дубовий з кріслами в кількості 6 шт. вартістю 6000 грн.; шафа купе вартістю 10000 грн; кутовий диван вартістю 7500 грн.; холодильник (марка Liebhert) вартістю 7000 грн., морозильна камера вартістю 10000 грн.; миючий пилосос Zelmer вартістю 3500 грн. Оскільки, це майно залишилось у відповідача, з нього підлягає стягненню частина його вартості.

Посилається на те, що у шлюбі з відповідачем, позивачка народила двоє дітей: дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно Рішення Мостиського районного суду від 19.02.2021 року у справі №448/1430/20 відповідач повинен сплачувати в користь позивачки аліменти на утримання дітей по 1500 грн. щомісячно на кожного, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.11.2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно відомостей довідки про склад сім?ї № 525 від 13.09.2023 діти зареєстровані з позивачкою в с. Гостинцеве, Яворівського району, Львівської області. Однак, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства за №282 від 13.09.2023 позивачка разом з дітьми не проживає за вказаною адресою з квітня 2022 року. Причиною залишення дому з неповнолітніми дітьми та найму іншого житла стали постійні скандали з відповідачем на грунті систематичного вживання останнім алкоголю та чинення фізичного та психологічного насилля над позивачкою. На момент звернення до суду дочка позивачки та відповідача ОСОБА_4 є студенткою ВПНЗ Львівський медичний фаховий коледж «Монада» за спеціальністю «Фармація». Форма навчання денна, платна, стипендія не нараховується. Відповідно до змісту довідки №62 від 13.09.2023 позивачка оплатила кошти за навчання дочки в період з вересня 2022 року по січень 2024 року в сумі 37300 грн.

Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів (ВП №65219135) заборгованість відповідача по аліментах станом на 11.09.2023 становить 4290 грн.

На момент звернення до суду Позивачка безробітна та перебуває на обліку в Мостиському управлінні Яворівської філії Львівського ОЦЗ, що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_5 на ім?я ОСОБА_1 . Про дохід позивачки свідчать і відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків станом на 15.09.2023.

Посилається на можливість відступу від засади рівності часток подружжя виходячи з наступного: відповідач своїми діями, а саме таємним, без згоди позивачки продажом авто, яке по суті належало сторонам на праві спільної сумісної власності, спричинив шкоду інтересам сім?ї (фінансово не скерував кошти на благо сім?ї, а використав їх виключно в своїх власних інтересах). Сторони проживають окремо, на утриманні позивачки перебуває двоє дітей (один із них є неповнолітній). Позивачка власними силами доглядає та виховує, матеріально забезпечує, а також виконує всі інші обов?язки, які покладені на неї та необхідні для належного утримання спільних дітей сторін, веде домашнє господарство, а тому, вважає, що у даному випадку належним та достатнім буде відступлення судом від засади рівності часток подружжя.

Зазначає, що ВС погодився з судами, які відступили від рівності часток, Постанова ВС у справі № 308/4390/18. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що після розірвання шлюбу між сторонами троє неповнолітніх дітей залишилися проживати із позивачем та перебувають на його повному утриманні, тоді як відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Майно придбане Позивачем та Відповідачем в період шлюбу належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною другою вказаної статті СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Враховуючи, що згоди стосовно порядку розподілу спільної сумісної власності між позивачкою та відповідачем не досягнуто, такий спір, відповідно до ст.71 СК України, має бути вирішено судом.

Зазначає, що сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в такому випадку є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Також вказує, що за час перебування сторін у шлюбі, на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на наступне нерухоме майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ; земельна ділянка, кадастровий номер :13:004:0009, площа 0,2 га; земельна ділянка, кадастровий номер :13:001:0005, площа 0,1483 га; А згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за час перебування сторін у шлюбі, на ім?я ОСОБА_6 у вказаному реєстрі було зареєстровано право власності на нерухоме майно: земельна ділянка, кадастровий номер :13:019:0198, площа 0,10 га. Оскільки, майно набуте позивачем та відповідачем в період шлюбу, то належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за позивачкою 3/4 частки спірного житлового будинку загальною площею 151.8 кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 ; 3/4 частки земельної ділянки з кадастровим номером :13:001:0005; 3/4 вартості грошової компенсації від реальної ринкової вартості транспортного засобу, який відчужено; 3/4 вартості грошової компенсації вартості рухомого майна, що залишилось у відповідача в порядку поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

3. Відповідач ОСОБА_2 13.10.2023 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, недоведеність. В обґрунтування відзиву покликається на те, що дійсно в період з 04.10.2003 перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, який розірваний згідно рішення суду від 20.04.2021. Відповідно до рішення суду від 19.02.2021 з нього на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з 24.22.2020 року до досягнення дітьми повноліття.

Вказує, що позивачка посилається на те, що в період шлюбу придбала житловий будинок по АДРЕСА_2 , в подальшому в порядку приватизації набула право власності на земельну ділянку площею 0,1483, кадастровий номер :13:001:0005, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, позивачка вказує, що їй належить земельна ділянка з кадастровим номером :13:004:0009 з цільовим призначенням для особистого селянського товариства. Також посилається на спільне придбання автомобіля «Сітроен Берлінго», 2014 року та рухоме майно загальною вартістю 63 200, 00 грн. Вказує, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є визнання за нею права власності на частки житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_2 та частки земельної ділянки кадастровий номер :13:001:0005. В той же час, аналізуючи матеріали позовної заяви і додані до неї документів позивачка є одноосібним власником вказаного нерухомого майна, яке є предметом позову, а законодавством встановлено право захисту власності майна, що перебуває в спільній сумісній власності подружжя. Тому позивачка обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, наявні самостійні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо посилання позивачки на підстави збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя зазначає, що згідно вимог закону рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

На підтвердження вказаних обставин, позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу щодо наявності визначених законом підстав для відступлення від рівності часток в спільному сумісному майні подружжя. Вказує, що з нього стягнуто аліменти, заборгованість зі сплати аліментів не може свідчити про недостатній їх рівень для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Зазначає, що тимчасово не працює, офіційного джерела доходів в немає, що підтверджується довідкою форма ОК-5. Не зважаючи на це, за рахунок ведення підсобного господарства, тимчасових заробітків, в силу своїх можливостей утримує своїх дітей та сплачує аліменти.

Крім того, позивачка та спільні діти зареєстровані в житловому будинку, який належить позивачці, він ніколи не перешкоджав проживати, користуватись та розпоряджатись на власний розсуд позивачки вказаним нерухомим майном. Позивачка фактично проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком в с. Шегині. ЇЇ посилання на акт обстеження матеріально-побутових умов не заслуговує на увагу, оскільки він не містить жодних відомостей на підтвердження позовних вимог. Він лише підписаний посадовими особами, проте, навіть не заповнений відповідно до Наказу Мінсоцполітики №190 від 04 липня 2022 та з його змісту не можливо встановити на які обставини посилається ОСОБА_1 Діти та позивачка вільно, на власний розсуд можуть користуватись нерухомим майном, оскільки зареєстровані у вказаному будинку. Про відсутність з його боку будь-яких перешкод в користуванні житлом та відсутність протиправних дій стосовно позивачки свідчить довідка Яворівського РВП відділення №1 від 04.10.2023, з якої слідує, що відповідач до адміністративної відповідальності не притягався, що повністю спростовує твердження позивачки про вчинення відносно неї фізичного та психологічного насильства. Позивачка не проживає у спірному будинку виключно за своєю ініціативою, оскільки має іншого чоловіка.

Посилання позивачки на те, що вона особисто оплачує навчання дочки в сумі 37 300,00 грн. не заслуговують на увагу, оскільки згідно інформації на офіційному сайті ВПНЗ Львівський медичний фаховий коледж «Монада» вартість денної форми навчання за спеціальністю фармація становить 26 800, 00 грн. Крім цього, доказом оплати може бути фіскальний чек про перерахунок коштів юридичній особі, а не представлена позивачкою довідка.

Щодо посилання позивачки на наявність спільного автомобіля, зазначає, що вказаний автомобіль ніколи не був спільною сумісною власністю подружжя та не може бути предметом спору. В той час, коли спірне нерухоме майно (житловий будинок) був придбаний за кошти, які він заробляв самостійно. Тривалий час перебував на заробітках, утримував сім`ю, намагався створити належні умови для позивачки. При купівлі житлового будинку не заперечував про оформлення права власності на позивачку, оскільки любив її. Тому відсутні будь-які підстави для відступу від рівності часток, крім того позивачка стверджує, що є одноосібним власником майна.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно будо набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Тому підлягає поділу спільне сумісне майно, яке набуте подружжям за період спільних стосунків. Вказує, що ні він, ні позивачка ніколи не були власниками транспортного засобу ОСОБА_7 , 2014 року випуску, наведене підтверджується письмовими доказами, які позивачка додала до матеріалів позовної заяви. Зокрема, згідно довіреності від 21 листопада 2018 № 17026 посвідченої нотаріально, він та позивачка, ОСОБА_1 , були уповноважені власником транспортного засобу ОСОБА_8 вчиняти дії від його імені стосовно транспортного засобу ОСОБА_7 , 2014 року випуску, № НОМЕР_6 , який є предметом спору. Позивачка надала договір купівлі- продажу, який повністю це підтверджує. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06.02.2021продавцем автомобіля «Сітроен Берлінго», 2014 року випуску, № НОМЕР_6 є ОСОБА_8 , а покупцем ОСОБА_3 , а він згідно довіреності мав право користуватися автомобілем.

Щодо стягнення частки вартості спільного рухомого мана в розмірі 47 400, 00 грн. зазначає, що відсутні підстави для задоволення даної вимоги. Позивачка вказує, що в період спільного проживання (період шлюбу) сторонами було придбане рухоме майно на загальну суму 63200 грн, на підтвердження вказаних обставин до позовної заяви позивачка долучила фотосвітлини. Однак із фотосвітлини не вбачається за можливим ідентифікувати, що це є саме те майно, зазначене в позові та що воно взагалі належить будь-кому, тим більше йому. Крім того, повністю заперечує, що вказане рухоме майно сторони придбали у шлюбі. Вони облаштовували своє житло, але їм допомагали його батьки. Майно, яке вказане в позові в нього відсутнє. Фотосвітлини із сайту оголошень не підтверджують їх наявність, тим більше факт придбання у шлюбі, їх вартість базується на припущеннях позивачки. Позивачка не долучила жодного фіскального чеку, технічного паспорту, не визначила родові ознаки майна, що виключає можливість суду і йому його ідентифікувати та встановити обсяг. Жодних доказів на підтвердження його наявності та придбання в період шлюбу позивачка не надала.

4. Представник позивачки 25.10.2023 подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що позивачка не погоджується з доводами відповідача та обставинами викладеними у відзиві та їх правовою оцінкою. Твердження відповідача про те, що невірно обрано спосіб поділу майна, оскільки позивачка вже є одноосібним власником вказаного є необгрунтованим.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Вказує, що твердження відповідача про те, що в позивачки немає правових підстав щодо збільшення частки майна при його поділі є нічим не обгрунтованим та надуманим. З урахуванням неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов?язків та неналежного матеріального забезпечення сім?ї частку іншого з подружжя у спільному майні може бути збільшено. (Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду 16.12.2019 справа №308/4390/18). Отже, факт неналежного матеріального забезпечення сім?ї є підставою для збільшення частки іншого з подружжя у спільному майні при його поділі. Позивачкою факт неналежного виконання відповідачем батьківських обов?язків та його самоусунення від участі у матеріальному забезпеченні сім?ї підтверджені доказами: розрахунок заборгованості по сплаті аліментів (ВП 65219135); ухвала про відкриття провадження у справі №448/1564/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Крім цього, відповідач жодним чином не спростував факт оплати навчання доньки, позивачкою в сумі 37 300 грн. яку вона покрила самотужки, а він в цей час як батько абстагувався від надання фінансової допомоги своїй доньці. Про здійснення позивачкою оплати навчання додана квитанція та договір про навчання у ТзОВ Львівський медичний фаховий коледж «Монада». Вказує, що тягар утримування дітей повністю покладений на позивачку. Значні фінансові витрати ідуть коли діти хворіють, зокрема таким фактом є долучена виписка №437 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_9 , яка свідчить що останній був госпіталізований у лікарню з діагнозом кропивниця.

У відзиві відповідач стверджує, що тимчасово не працює, офіційного джерела доходів немає, проте, не зазначає об?єктивних причин, які б перешкоджали його працевлаштуванню та належному виконанню батьківських обов`язків по утриманню дітей (хвороба, інвалідність).

Твердження відповідача про те, що позивачка може безперешкодно проживати та розпоряджатись вказаним майном і з боку відповідача не буде жодних перешкод не відповідає дійсності. Постійні скандали та вчинення фізичного та психологічного насилля над позивачкою стали причиною залишення будинку, де зареєстрована позивачка із дітьми. Про факт вчинення домашнього насилля свідчить виклик позивачкою чергового наряду працівників поліції 05.08.2021, працівниками поліції щодо відповідача був застосований терміновий заборонний припис. З матеріалів перевірки заяви вбачається, що відповідач зловживає алкоголем та вчиняє домашнє насильство. Таких випадків було безліч і щоб уникнути чергових скандалів та насильства позивачка змушена була піти з дітьми на орендоване житло.

Твердження Відповідача проте, що спірний автомобіль марки Сітроен Берлінго 2014 року випуску не був спільною сумісною власністю, а користувався ним відповідач по генеральному дорученню, не зовсім відповідає дійсності. Оскільки, оформленню довіреності передував факт передачі відповідачем коштів в сумі 10 000 доларів ОСОБА_10 , тобто, факт оформлення довіреності з подальшою передачею коштів, свідчить що вчинено дії відповідачем з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, що в свою чергу призводить до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу. Тобто спірне авто було придбано у шлюбі фактично за договором купівлі-продажу, є спільною власністю подружжя, продаж авто здійснений поза волею позивачки, тому вона має право на відшкодування їй частки його вартості. Твердження відповідача про те, що додані світлини рухомого майна не свідчать що вказане майно було придбане в шлюбі не відповідає дійсності, свідки позивачки можуть підтвердити, що зазначене майно в позовній заяві було придбано саме в шлюбі, а світлини, які долучені до матеріалів заяви, були зроблені позивачкою особисто в ході підготовки написання позовної заяви. Твердження відповідача, що майно, яке було придбано в шлюбі купляли батьки відповідача, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

ІІ. Позиція учасників процесу

5. В судовому засіданні представник позивачки адвокат Сталевич Г.О. підтримала позовні вимоги з мотивів викладених в позовній заяві, відповіді на відзив, надала аналогічні пояснення, просила позовні вимоги задовольнити повністю, вказала про судові витрати, зокрема, що сторона позивача зазначала в позовній заяві, що очікує понести витрати на правову допомогу.

6. Позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю. Доповнила, що перебувала у шлюбі із відповідачем з 2003 року до 2021 року, який був розірваний. Сторони є батьками двох дітей: дочка ОСОБА_11 ,2005 р.н., син ОСОБА_12 2011 р.н. В період шлюбу придбали будинок, кошти надали в основному її батьки, в подальшому за спільні кошти добудували будинок, зробили ремонт та купили необхідні меблі та побутову техніку, вартість яких вона сама визначила із вартості аналогічних речей на сайті оголошень. Зазначила, що відповідач їздив на заробітки за межі України, вперше поїхав у 2011 році, проте, мав борги, які мав повернути. Велика частина зароблених коштів пішла на погашення цих боргів, решту його коштів вона зберігала, які він забрав потім у неї. Також в період шлюбу вони придбали за спільні кошти автомобіль, який в подальшому відповідач зареєстрував на свою сестру. Вказала, що в період перебування у шлюбі, відповідач систематично вчиняв відносно неї домашнє насильство, застосовував фізичну силу, виривав волосся, вилив кип`яток на неї, часто вона з дітьми втікали через вікно з дому. Відповідач зловживає алкоголем. Часто домашнє насильство відбувалося в присутності дітей, тому діти постійно боялися його. Зазначила, що викликала поліцію з приводу цього, є зафіксовані дані в поліції, поліцейські проводили із відповідачем виховну бесіду. В квітні 2022 року, після вчинення домашнього насильства та застосування до неї фізичної сили, залишила будинок разом із дітьми, нічого із собою не взявши. На даний час проживає на орендованій квартирі разом із дітьми, діти повністю перебувають на її утриманні, вона офіційно не працевлаштована. Дочка є повнолітньою, продовжує навчання на платній формі, вона повністю оплачує її навчання. А син є малолітнім, навчається в школі, часто хворіє, вона повністю займається його утримання та вихованням. Відповідач не спілкується із дітьми, не має їх номерів телефонів, допомоги на їх утримання не надає, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей. Просить поділити їх спільне сумісне майно, вважає, що є всі підстави для відступлення рівності часток у майні, тому просить визнати за нею частки на нерухоме майно та грошову компенсацію у такій же частині за автомобіль та рухоме майно. Спільне проживання її чи дітей з відповідачем є неможливим, має намір продати свою частку та купити власне житло для проживання з дітьми.

7. Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні просив суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивача з підстав необґрунтованості позову. Надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Доповнив, що дійсно будинок і земельна ділянка були придбані сторонами у шлюбі, проте, вони зареєстровані на позивачку. Він постійно їздив на заробітки за межі України, заробляв кошти, віддавав позивачці, а вона займалася вихованням дітей. Крім того, він багато доклав фізичної праці до цього будинку, багато роботи зробив біля нього самостійно. Вказав, що згідний, що позивачка та він мають право власності на нерухоме майно в рівних частинах. Автомобіля сторони не мають, його власником була і є інша особа. Частину рухомого майна позивачка забрала, а в будинку наявне деяке рухоме майно, проте він не чинить перешкод позивачці та дітям користуватися таким майном чи проживати в будинку. Також ніколи не вчиняв насильства відносно позивачки, її твердження є надуманими. Крім того, вказав, що позивачка покинула будинок, оскільки переїхала до іншого чоловіка. Зазначив, що з дітьми не спілкується, оскільки під впливом позивачки діти не виявляють такого бажання. Сплачує на утримання дітей призначені рішенням суду аліменти в розмірі 1500,00 грн. на дитину, по мірі надходження у нього коштів. Позивачка звернулася до суду також із позовом про стягнення аліментів на дочку, яка продовжує навчання, розгляд даної справи триває. Дочці на день народження одного разу подарував 100 євро, а синові може надати 100-150 грн. на тиждень на дрібні витрати, іншої допомоги не надає.

8. В судовому засіданні 20.03.2024 представник відповідача адвокат Віхерко А. позовні вимоги заперечила повністю, вказала, що позивачка не заявила позовної вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, таке майно є зареєстрованим за позивачкою. Зазначила, що подружжя ніколи не було власником транспортного засобу, оскільки таким власником є інша особа. Щодо рухомого майна, то позивачка не надала належних доказів на підтвердження наявності такого майна, його вартості Відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Вказала, що посилання позивачки про вчинення відповідачем домашнього насильства відносно неї не підтверджені жодними доказами, грунтуються на її припущеннях. Відповідач не спілкується з дітьми, бо вони не бажають такого спілкування, оскільки мати забороняє їм. Офіційного джерела доходу відповідач не має, аліменти сплачує по мірі надходження коштів. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

9. В судове засідання 22.10.2024 відповідач та його представник не з`явилися, відповідач подав до суду заяву, в якій просив провести судове засідання та завершити розгляд справи без його участі та без участі його представника на підставі наявних доказів та встановлених обставин.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

10. Ухвалою суду від 25.09.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.11.2023 закрите підготовче провадження та призначена справу до судового розгляду.

ІV. Обставини справи, встановлені Судом

11. Сторони спору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у шлюбі з 04.10.2003 року по 20.04.2021 року. 20.04.2021 Мостиським районним судом Львівської області у справі №448/1431/20 ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований 04.10.2003 Гостинцівською сільською радою Мостиського району Львівської області за актовим записом №04. Прийняте рішення вступило в законну силу на момент звернення до суду (а.с. 24);

12. У період перебування у шлюбі позивачка придбала будинок, згідно договору купівлі продажу за реєстровим № 3640 від 15.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Кубарою О.С., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.30). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7789017 від 15.07.2005 підтверджена приватна власність у частці 1/1 ОСОБА_1 на згаданий будинок (а.с.29) та згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2023 (а.с.89);

13. Згідно відомостей технічного паспорту будинку - це будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа приміщень 151,8 кв.м., житлова 65,0 кв.м, допоміжна 41,0 кв.м літніх неопалювальних приміщень 45,8 кв.м (а.с.31 37);

Згідно висновку про вартість майна (будинку) від 09.08.2023, ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_2 без ПДВ становить 2 378 234, 00 грн. (а.с. 38, 39);

14. Згідно витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №21982908 від 22.05.2014 позивачка ОСОБА_1 (в період шлюбу) зареєструвала право власності на земельну ділянку кадастровий номер :13:001:0005, площею 0,1483 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.42). Вказана обставина підтверджується Свідоцтвом про право власності на вказану земельну ділянку № НОМЕР_3 виданим на ім?я ОСОБА_1 (а.с.40); згідно висновку про ринкову вартість земельної ділянки її вартість становить 219 766,00 грн. (а.с.41);

15. Відповідно до відомостей витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №112941561 від 06.02.2018, позивачка ОСОБА_1 06.02.2018 (в період шлюбу) зареєструвала право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :13:004:0009), площею 0,2000 га з цільовим призначенням для веденням особистого селянського господарства та згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2023 (а.с.90). Згідно відомостей висновку про ринкову вартість земельної ділянки її вартість становить 113 820,00 грн. (а.с.43);

16. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №112941561 від 06.02.2018, відповідач ОСОБА_2 , 02.02.2018 (в період шлюбу) зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :13:019:0198), площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.44) та згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2023 (а.с.92-93), експертна грошова оцінка земельної ділянки становить 134 700,00 грн. (а.с.45).

17. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06.02.2021 продавцем автомобіля марки «CITROEN BERLINGO» 2014 року випуску, сірого кольору, VIN кузоваVE77J9HPOEJ655208 є ОСОБА_8 , а покупцем - ОСОБА_3 (а.с.48);

Згідно довіреності від 21.11.2018 № 17026 посвідченої нотаріально, відповідач та позивачка були уповноважені, власником транспортного засобу ОСОБА_8 , вчиняти дії від його імені стосовно транспортного засобу ОСОБА_7 , 2014 року випуску, № НОМЕР_6 , який є предметом спору (а.с.50);

Згідно наданої стороною позивача по адвокатському запиту інформації з Територіального сервісного центру 4649 РСЦ МВС в Львівській області, вартість зазначеного транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу 4649/2021/2423474 від 06.02.2021 становить 182 000 грн.(а.с.48);

Позивачка також долучила копію фотозображення аналогічного автомобіля із сайту auto-ria. При цьому вказує, що згідно відомостей інтернет сайту auto-ria, на момент звернення до суду вартість спірного транспортного засобу марки CITROEN BERLINGO за його технічними даними які відповідають даним технічного паспорта становить 8700 умовних одиниць.

Зміст вказаних фотографій не містить інформації щодо предмета доказування, а тому згідно вимог ст. 77 ЦПК України Суд визнає їх неналежними та до уваги не приймає.

18. Позивачка та відповідач є батьками двох дітей: дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_7 (а.с.73), серія НОМЕР_8 (а.с.74);

19. Згідно рішення Мостиського районного суду від 19.02.2021 року у справі №448/1430/20 відповідач повинен сплачувати в користь позивачки аліменти на утримання дітей по 1500 грн. щомісячно на кожного, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.11.2020 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 75-77);

20. Згідно відомостей довідки про склад сім?ї в.о. старости Мостиської міської ради № 525 від 13.09.2023 діти зареєстровані з позивачкою та відповідачем по АДРЕСА_2 (а.с. 78);

21. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства, проведеного виконавчим органом територіальної громади №282 від 13.09.2023 встановлено, що позивачка разом з дітьми не проживає за вказаною адресою в домогосподарстві з квітня 2022 року (а.с. 79-80);

22. Дочка позивачки та відповідача ОСОБА_4 є студенткою ВПНЗ Львівський медичний фаховий коледж «Монада» за спеціальністю фармація з 01.0.2022 до 01.07.2025. Форма навчання денна, платна, стипендія та інші нарахування не проводяться, згідно довідки №997 від 08.09.2023 (а.с.84) та згідно договору від 26.08.2022 року (а.с. 123), в якому вказано, що ОСОБА_13 є замовником та бере на себе зобов`язання оплатити навчання ОСОБА_4 в медичному коледжі, навчання становить три навчальних роки, у розділі 3 договору вказано, що плата за навчання здійснюється на умовах попередньої оплати за перший навчальний рік 20 000, 00 грн., другий 25 000, 00 грн., третій - 30 000, 00 грн. (а.с.123);

23. Відповідно до змісту довідки ВПНЗ Львівський медичний фаховий коледж «Монада» №62 від 13.09.2023 позивачка ОСОБА_1 оплатила кошти за навчання дочки ОСОБА_4 за період з вересня 2022 року по січень 2024 року в сумі 37300 грн. (а.с.81), згідно платіжного доручення від 29.08.2023 (а.с.121) ОСОБА_1 здійснила оплату навчання в розмірі 15 000, 00 грн., 30.08.2022 10 000, 00 грн. (а.с.121), 02.02.2023 10 000, 00 грн. (а.с.122), 24.04.2023 2300,00 грн. (а.с.122);

24. Відповідач долучив до матеріалів справи інформацію з офіційного сайту ВПНЗ Львівського медичного фахового коледжу «Монада» прейскурант оплати за навчання, де вказано, що вартість денної форми навчання за спеціальністю фармація становить 26 800, 00 грн.Зміст вказаного документу не містить інформації щодо предмета доказування, зокрема, що така інформація не стосується вартості навчання саме дочки сторін ОСОБА_4 , а тому згідно вимог ст. 77 ЦПК України Суд визнає їх неналежними та до уваги не приймає.

25. Встановлено, що позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, що підтверджується ухвалою про відкриття провадження у справі №448/1564/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання (а.с.119). В судовому засіданні сторони повідомили, що розгляд даної справи триває;

26. Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , №437 встановлено, що такий перебував на лікуванні з 05.04.2023 до 14.04.22023 із захворюванням кропивниця алергічного генезу (а.с. 124); Згідно виписки №437 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_9 , встановлено, що він був госпіталізований у лікарню з діагнозом кропивниця.

27. Згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Мостиського РВ ДВС у Львівській області ВП №65219135 від 11.09.2023 заборгованість відповідача ОСОБА_2 по аліментах станом на 11.09.2023 становить 4290 грн. (а.с.83), а заборгованість відповідача станом на 04.10.2023 становить 1290,70 грн. (а.с.117,118);

28. На момент звернення до суду позивачка безробітна та перебуває на обліку в Мостиському управлінні Яворівської філії Львівського ОЦЗ, згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_5 на ім?я ОСОБА_1 (а.с. 85-87), про дохід позивачки свідчать відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків станом на 15.09.2023, які отримані від управління соціального захисту населення Яворівської районної адміністрації у Львівській області (а.с.88);.

29. Згідно долученого відповідачем реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України щодо ОСОБА_2 з 2005 по 2012 (а.с.106,107), встановлено, що відповідач офіційно не є працевлаштованим;

30. Судом досліджені матеріали звернення ОСОБА_1 до відділення поліції №1 Яворівського РВП від 05.08.2021. Із їх змісту вбачається, що ОСОБА_1 зверталася із заявою до поліції 05.08.2021 року по факту вчинення відповідачем ОСОБА_2 домашнього насильства, при якому він виражався нецензурними словами та погрожував їй фізичною розправою (а.с. 126). Згідно довідки поліції про результати проведення перевірки (а.с.126) встановлено, що інформація заявниці частково знайшла своє підтвердження, з ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда щодо неприпустимості вчинення таких дій відносно своєї дружини.

31. Відповідач долучив до матеріалів справи довідку Яворівського РВП відділення поліції №1 №7039/65/05/05-23 від 04.10.2023, згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до обліку реєстраційних даних інформаційного порталу Національної поліції до адміністративної відповідальності не притягувався (зокрема за ст. 173-2 КУпАП) (а.с.109).

32. Позивачка долучила до матеріалів справи фотографії рухомого майна та аналогічні фотографії із інтернет сайту OLX із зазначенням їх цін (а.с.53-72. Зокрема: стінка у вітальню вартістю 5000 грн.; меблева прихожа вартістю 2700 грн.; кухонний гарнітур вартістю 4500 грн; стінка у вітальню вартістю 7000 грн.; стіл дубовий з кріслами в кількості 6 шт. вартістю 6000 грн.; шафа купе вартістю 10000 грн; кутовий диван вартістю 7500 грн.; холодильник (марка Liebhert) вартістю 7000 грн., морозильна камера вартістю 10000 грн.; миючий пилосос Zelmer вартістю 3500 грн. В судовому засіданні позивачка зазначила, що саме таке майно перебуває в спірному будинку, де проживає відповідач, яке придбане сторонами в період шлюбу за спільні кошти. Зазначила, що вона не користується цим майном тому просить стягнути з відповідача вартості майна в розмірі 47 400, 00 грн.

В судовому засіданні відповідач заперечив наявність у будинку саме цього рухомого майна. Зазначив, що із вказаних фотосвітлини не вбачається за можливим ідентифікувати що це є саме те майно, зазначене в позові та що воно взагалі належить будь-кому, тим більше йому.

Крім того, повністю заперечує, що вказане рухоме майно сторони придбали у шлюбі. Вказав, що вони облаштовували своє житло, але їм також допомагали батьки відповідача. А майно, яке вказане в позові в нього відсутнє. Фотосвітлини із сайту оголошень не підтверджують їх наявність, тим більше факт придбання у шлюбі, їх вартість базується на припущеннях позивачки. Позивачка не долучила жодного фіскального чеку, технічного паспорту, не визначила родові ознаки майна, що виключає можливість суду і йому його ідентифікувати та встановити обсяг. Жодних доказів на підтвердження його наявності та придбання в період шлюбу позивачка не надала.

Встановлено, що зміст вказаних фотографій не містить інформації щодо предмета доказування, а тому згідно вимог ст. 77 ЦПК України Суд визнає їх неналежними та до уваги не приймає.

33. В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 дочка позивачки та відповідача пояснила, що проживала разом з батьками (позивачкою та відповідачем) і братом в будинку, який купили батьки в період шлюбу. Вказала, що 2-3 роки тому поїхала із братом та мамою із вказаного будинку, бо відповідач (зі слів її брата) погрожував їх вбити, зауважила, ці слова відповідач особисто їй не говорив, а говорив її братові. Батько часто вчиняв насильство відносно матері, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, бив позивачку, вирвав їй волосся, розбив ніс, бив посуду, часто це відбувалося у її присутності, вона розбороняла їх. Брат переживав постійно страх і отримав психологічну травму. Вони боялися його, замикалися від нього в кімнаті. Після переїзду, вони проживають постійно з матір`ю, яка облаштувала орендоване житло і займається їх матеріальним утриманням, також оплачує їй навчання після досягнення повноліття. Батько крім аліментів в розмірі 1500, 00 грн. іншим чином не допомагає їй, не спілкується з нею. Мати звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів на її утримання, оскільки вона продовжує навчання. Зазначила, що вони забрали частину рухомого майн із будинку, а частина залишилася. Крім того, у них був автомобіль, який купив батько за ті гроші, які заробив. Батько часто їздив на заробітки за кордон, де і заробляв гроші.

34. В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 сестра позивачки пояснила, що сторони перебували в шлюбі, разом купили будинок в період шлюбу, гроші на який їм надали батьки позивачки. В подальшому, позивачка і відповідач спільно добудували його за їх спільні кошти. Відповідач часто вживав алкоголь, починав скандал відносно позивачки, вчиняв насильство відносно неї. Позивачка викликала поліцію. Зазначила, що була присутньою під час таких скандалів, діти постійно перебували в стресі, часто втікали з дому. Позивачка разом з дітьми остаточно залишила місце проживання на початку 2022 року, спочатку проживали в їх батьків, а через 2-3 місяці переїхали на орендовану квартиру. Позивачка утримує дітей, а відповідач лише платить аліменти. Сторони також в період шлюбу купили автомобіль, придбали майно до будинку, на деякі речі вона особисто надавала позивачці гроші. Відповідач їздив на заробітки за кордон, там заробляв гроші.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши надані документи і матеріали, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

V. Застосування норм права, що регулюють дані правовідносини

А. Загальні засади судочинства

35. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивачки власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

36. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003.

У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

37. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 3 липня 2014 року).

Б. Щодо позовних вимог

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

38. У справі, яка розглядається судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

39. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

40. Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було.

41. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

А ч. 1,4 статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Крім цього, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (п. 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах Позивачки з Відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

42. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

VI. Висновки Суду

Щодо нерухомого майна

43. Судом встановлено, що позивачка, у період перебування в шлюбі з відповідачем (з 04.10.2003 по 20.04.2021), придбала за договором купівлі продажу від 15.07.2005 житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, позивачка 25.02.2014 (в період шлюбу) зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку кадастровий номер :13:001:0005), площею 0.1483 га з цільовим призначенням-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 20.04.2021 Мостиським районним судом Львівської області у справі №448/1431/20 ухвалено рішення, яким розірвано шлюб між позивачкою та відповідачем.

44. Встановлено, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя згідно вимог статті 60 СК України, крім того, згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Також, суд звертає увагу на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна, сторони не домовилися про порядок поділу вказаного майна в добровільному порядку, позивачка звернулася до суду із позовом про його поділ. Відповідно до ч. 2 ст.71СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

В судовому засіданні сторони не заперечили того факту, що перебуваючи в шлюбі, разом придбали спірний житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування, які зареєстрували на позивачку. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

45. При цьому, відповідач, заперечуючи повністю позовні вимоги позивачки, вказує, що позивачка є одноосібним власником вказаного нерухомого майна, оскільки воно зареєстроване на неї. А законодавством встановлено право захисту власності майна, що перебуває в спільній сумісній власності подружжя. Позивачка не заявляла вимоги про визнання такого майна спільною сумісною власністю, тому обрала неналежний спосіб захисту своїх прав.

46. Дане твердження відповідача суд до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Так, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17).

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц зазначила, що позивач заявив вимогу про визнання квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 спільним сумісним майном. Суди попередніх інстанцій цю вимогу задовольнили. Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним (пункт 67).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70).

47. Зважаючи на вимоги частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує такі правові висновки Верховного Суду. Крім того, сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в такому випадку є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

48. Суд звертає увагу, що поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 у справі № 6-843цс17.

49. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17) зроблений висновок, що: «статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2022 у справі № 753/7032/19 (провадження № 61-21331св21) зазначено, що «визначаючи частки кожного з подружжя у спірній квартирі, суд вірно врахував, що позивач надала належні докази на підтвердження того, що відповідач приховав від неї спільний автомобіль шляхом його продажу без її згоди, внаслідок чого вона змушена була у судовому порядку оспорювати договір купівлі-продажу автомобіля. Суд апеляційної інстанції підставно виходив також із того, що відповідач не надав жодного доказу на спростування доводів позивача про те, що вона не отримує аліменти на утримання дітей, не надав доказів і на підтвердження виконання свого обов`язку щодо утримання дітей. З огляду на зазначене, а також з урахуванням інтересів різностатевих неповнолітніх дітей, які проживають із матір`ю у спірній трикімнатній квартирі, суд апеляційної інстанції правильно застосував наведені норми СК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя та визнання за позивачем права власності на ѕ частини спірної трикімнатної квартири, а за відповідачем - ј частин цієї квартири».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 у справі № 129/1033/13-ц.

ВС погодився з судами, які відступили від рівності часток, Постанова ВС у справі № 308/4390/18. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що після розірвання шлюбу між сторонами троє неповнолітніх дітей залишилися проживати із позивачем та перебувають на його повному утриманні, тоді як відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя та збільшення частки позивача з метою якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Майно придбане Позивачем та Відповідачем в період шлюбу належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.

50. Звертаючись із позовом про поділ нерухомого майна, позивачка просить відступити від засади рівності часток майна подружжя та визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку в розмірі частки, а за відповідачем частки.

Вказує про можливість відступу від засади рівності часток подружжя виходячи з того, що: відповідач своїми діями - таємним, без згоди позивачки продажем авто, яке належало сторонам на праві спільної сумісної власності, спричинив шкоду інтересам сім?ї, кошти використав їх виключно в своїх власних інтересах. Також вказує, що в період перебування у шлюбі відповідач систематично вчиняв відносно неї домашнє насильство, застосовував фізичну силу, виривав їй волосся, вилив кип`яток на неї, часто вона з дітьми втікали через вікно з дому. Відповідач зловживав алкоголем, часто вчиняв домашнє насильство в присутності дітей, тому діти постійно боялися його. Зазначила, що викликала поліцію з приводу цього, є зафіксовані дані в поліції, які проводили із відповідачем виховну бесіду.

Вказує, що в квітні 2022 року залишила будинок разом із дітьми, нічого із собою не взяла. На даний час проживає на орендованій квартирі разом із дітьми, діти перебувають на її утриманні, вона офіційно не працевлаштована. Дочка є повнолітньою, продовжує навчання на платній формі, вона повністю оплачує її навчання. А син є малолітнім, навчається в школі, часто хворіє, вона повністю займається його утримання та вихованням. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, не спілкується із дітьми, не має їх номерів телефонів, допомоги на їх утримання не надає, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей. Вона самостійно веде домашнє господарство, вважає, що є всі для відступлення судом від засади рівності часток подружжя.

51. Відповідач заперечуючи вказані твердження, зазначив, що позивачка не надала жодного належного та допустимого доказу щодо наявності підстав для відступлення від рівності часток в спільному майні подружжя. Вказує, що з нього стягують аліменти на утримання дітей в розмірі 1500,00 грн. на дитину, по мірі надходження у нього коштів. Позивачка звернулася до суду також із позовом про стягнення аліментів на дочку, яка продовжує навчання, розгляд даної справи триває. Дочці на день народження подарував 100 євро, а синові надає грошові кошти в розмірі 100-150 грн. на тиждень на дрібні витрати. Незначна заборгованість зі сплати аліментів не може свідчити про недостатній їх рівень для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Зазначає, що тимчасово не працює, офіційного джерела доходів в немає, за рахунок ведення підсобного господарства, тимчасових заробітків, в силу своїх можливостей утримує дітей та сплачує аліменти.

Зазначив, що позивачка фактично проживає в цивільному шлюбі з іншим чоловіком, а їх дочка є повнолітньою і проживає окремо від матері, із сином намагався спілкуватися, проте позивачка налаштувала сина проти нього. Крім того, позивачка та спільні діти зареєстровані в житловому будинку, він ніколи не перешкоджав проживати, користуватись та розпоряджатись на власний розсуд позивачки вказаним нерухомим майном. Також зазначив, що ніколи не вчиняв насильства відносно позивачки, її твердження є надуманими.

52. При вирішенні даної позовної вимоги встановлено, шо сторони є батьками двох дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно відомостей довідки про склад від 13.09.2023 діти зареєстровані з позивачкою та відповідачем по АДРЕСА_2 (а.с. 78), а згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства, проведеного виконавчим органом територіальної громади №282 від 13.09.2023 встановлено, що позивачка разом з дітьми не проживає за вказаною адресою з квітня 2022 року (а.с. 79-80), дану обставину сторони не заперечили. Вквітні 2022 року, позивачка, разом із двома дітьми залишила будинок разом із дітьми та переїхали на інше житло.

53. Встановлено, що дочка сторін ОСОБА_4 є студенткою ВПНЗ Львівський медичний фаховий коледж «Монада» за спеціальністю фармація з 01.0.2022 до 01.07.2025. Форма навчання денна, платна, стипендія та інші нарахування не проводяться, згідно довідки №997 від 08.09.2023 (а.с.84) та згідно договору від 26.08.2022 року (а.с. 123) ОСОБА_13 є замовником та бере на себе зобов`язання оплатити навчання ОСОБА_4 в медичному коледжі, навчання становить три навчальних роки (а.с.123).

54. Позивачка є безробітна та перебуває на обліку в Мостиському управлінні Яворівської філії Львівського ОЦЗ, згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_5 на ім?я ОСОБА_1 (а.с. 85-87), про дохід позивачки свідчать відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків станом на 15.09.2023, які отримані від управління соціального захисту населення Яворівської районної адміністрації у Львівській області (а.с.88);

Встановлено також, що позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, що підтверджується ухвалою про відкриття провадження у справі №448/1564/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання (а.с.119). В судовому засіданні сторони повідомили, що розгляд даної справи триває.

55. Син сторін ОСОБА_5 , є малолітнім, проживає з позивачкою, із відповідач згідно рішення суду у справі №448/1430/20 повинен сплачувати в користь позивачки аліменти на утримання дітей по 1500 грн. щомісячно на кожного, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.11.2020 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 75-77); Із змісту розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Мостиського РВ ДВС у Львівській області ВП №65219135 від 11.09.2023 заборгованість відповідача ОСОБА_2 по аліментах станом на 11.09.2023 становить 4290 грн. (а.с.83), а заборгованість відповідача станом на 04.10.2023 становить 1290,70 грн. (а.с.117,118);

Відповідач підтвердив, що з нього стягують аліменти на утримання дітей в розмірі 1500,00 грн. на дитину, які оплачує по мірі надходження у нього коштів. Підтвердив наявність заборгованості зі сплати аліментів, вказавши, що така не може свідчити про недостатній їх рівень для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено у 2022 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.

Згідно рішення суду позивач сплачує на утримання сина аліменти в розмірі 1500,00 грн., отже розмір аліментів на дитину сторін, що сплачується відповідачем не є меншим ніж 50 % прожитковий мінімум на дитину відповідного віку.

56. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що позивачка зверталася до відповідача з вимогами (досудовими чи в судовому порядку) щодо збільшення розміру аліментів, або стягнення додаткових витрат на дитину, чи взагалі повідомляла позивача про наявність таких витрат, як і доказів відмови ОСОБА_2 в їх наданні.

Посилання позивачки на те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, суд не приймає до уваги, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження наведених обставин.

Крім того, посилання на те, що отриманих аліментів за рішенням суду не вистачає на утримання малолітньої дитини сторін не є підставою для зменшення частки відповідача у спільному майні подружжя, оскільки обидва батьки мають брати участь у матеріальному забезпеченні дитини.

Також суд не бере до уваги, доводи сторони позивачки щодо несення витрат у зв`язку з орендою житла, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення позивачкою договору оренди житла, в якому вона проживає з дітьми, відсутні докази здійснення оплати за таким договором.

57. Крім того, позивачка не надала доказів на підтвердження того, що відповідач своїми діями, а саме: таємним, без згоди позивачки продажом авто, яке належало сторонам на праві спільної сумісної власності, спричинив шкоду інтересам сім?ї, а використав їх виключно в своїх власних інтересах. Позивачка не надала належні доказів на підтвердження того, що відповідач приховав від неї спільний автомобіль шляхом його продажу без її згоди, оскільки не долучила доказів про те, що вона чи позивач були власниками будь-якого транспортного засобу.

58. Встановлено також, що в період шлюбу позивачка зверталася із заявою до поліції від 05.08.2021 по факту вчинення відповідачем ОСОБА_2 домашнього насильства, при якому він виражався нецензурними словами та погрожував їй фізичною розправою (а.с. 126). Згідно довідки поліції про результати проведення перевірки (а.с.126) встановлено, що інформація заявниці частково знайшла своє підтвердження, з ОСОБА_2 проведена профілактична бесіда щодо неприпустимості вчинення таких дій відносно своєї дружини. Крім того, наявність конфліктних ситуацій між позивачкою та відповідачем підтвердили свідки, які були допитані в судовому засіданні: ОСОБА_4 (дочка сторін) та ОСОБА_14 (сестра позивачки).

Відповідач долучив до матеріалів справи довідку Яворівського РВП відділення поліції №1 №7039/65/05/05-23 від 04.10.2023, згідно якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до обліку реєстраційних даних інформаційного порталу Національної поліції до адміністративної відповідальності не притягувався (зокрема за ст. 173-2 КУпАП) (а.с.109).

Встановлено, що між сторонами спору наявні конфліктні відносини. Проте наявність неприязних відносин та конфліктних взаємин подружжя, не є безумовною підставою для відступлення від засад рівності їх часток у спільному сумісному майні.

59. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення стороною позивача наявності підстави, передбаченої ч. 3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Також в даному випадку стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч. 2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині, а саме визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожною із сторін права власності на рівну частину нерухомого майна, придбаного у шлюбі, що є предметом поділу в даній справі, через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Суд також звертає увагу, що задоволення вимоги про поділ нерухомого майна, як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на його частину за кожним, саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.

Щодо транспортного засобу

60. Позивачка у позові також просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 251865 грн. як компенсацію вартості 3/4 частини від реальної ринкової вартості транспортного засобу, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за відповідачем відповідно залишити частину грошових коштів від продажу вказаного автомобіля. Зазначає, що у шлюбі 19.09.2018 був придбаний автомобіль марки «CITROEN BERLINGO» 2014 року випуску, однак, 06.02.2021 відповідач продав зазначене авто, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Відчуження транспортного засобу відповідачем відбулось на його власний розсуд, проти волі позивачки та не в інтересах сім?ї та не на потреби сім?ї. Кошти отримані від продажу авто відповідач залишив собі на власні потреби, приховав факт відчуження авто від позивачки, новим власником транспортного засобу стала ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно інформації, отриманої по адвокатському запиту з Територіального сервісного центру, вартість зазначеного транспортного засобу згідно договору купівлі-продажу від 06.02.2021 становить 182000 грн. Вказала, що відчуження авто відповідачем проти волі позивачки робить неможливим встановлення його дійсної, реальної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу саме на час розгляду справи, а не від суми вказаної в договорі купівлі-продажу транспортного засобу, яка є невиправдано заниженою. Згідно відомостей інтернет сайту auto-ria, на момент звернення до суду вартість спірного транспортного засобу марки CITROEN BERLINGO за його технічними даними які відповідають даним технічного паспорта становить 8700 у.о., станом на 18.09.2023 курс НБУ долара США до гривні становить 36,5686 грн., тому реальна вартість відчуженого транспортного засобу CITROEN BERLINGO на момент розгляду справи становить 335 820,00 грн. Оскільки, відповідач без згоди позивачки зняв транспортний засіб з реєстрації та розпорядився ним на власний розсуд, тому ефективним способом захисту прав позивачки буде стягнення грошової компенсації частки у спільному майні від реальної ринкової вартості транспортного засобу.

61. Відповідач заперечуючи позовну вимогу в цій частині зазначає, що вказаний автомобіль ніколи не був спільною сумісною власністю подружжя та не може бути предметом спору. Вказує, що ні він, ні позивачка ніколи не були власниками транспортного засобу ОСОБА_7 , 2014 року випуску, наведене підтверджується письмовими доказами, які позивачка

додала до матеріалів позовної заяви. Зокрема, згідно довіреності від 21 листопада 2018 року № 17026 посвідченої нотаріально, він та позивачка, ОСОБА_1 , були уповноважені власником транспортного засобу ОСОБА_8 вчиняти дії від його імені стосовно транспортного засобу ОСОБА_7 , 2014 року випуску, № НОМЕР_6 , який є предметом спору. Позивачка надала договір купівлі- продажу, який повністю це підтверджує. Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06.02.2021 року продавцем автомобіля «Сітроен Берлінго», 2014 року випуску, № НОМЕР_6 є ОСОБА_8 , а покупцем ОСОБА_3 , а він згідно довіреності мав право користуватися автомобілем.

62. При вирішенні даної позовної вимоги, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу від 06.02.2021 продавцем автомобіля марки «CITROEN BERLINGO» 2014 року випуску, сірого кольору, VIN кузоваVE77J9HPOEJ655208 є ОСОБА_8 , а покупцем - ОСОБА_3 (а.с.48). Згідно довіреності від 21.11.2018 № 17026 посвідченої нотаріально, відповідач та позивачка були уповноважені, власником транспортного засобу ОСОБА_8 , вчиняти дії від його імені стосовно транспортного засобу ОСОБА_7 , 2014 року випуску, № НОМЕР_6 , який є предметом спору (а.с.50).

Вказані докази підтверджують той факт, що позивачка та відповідач не є власниками вказаного транспортного засобу і не були його власниками у 19.0.09.2018, оскільки власником автомобіля на той час був ОСОБА_15 , а 06.02.2021 року його власником стала ОСОБА_3 .

63. Оскільки встановлено, що транспортний засіб не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні статті 368 ЦК України та статті 60 СК України та не підлягає поділу згідно вимог статей 69, 70 СК України. А тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо рухомого майна

64. Позивачка у позові також просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 47400 грн. як компенсацію вартості 3/4 частини рухомого майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за відповідачем залишити частину грошових коштів від вартості рухомого майна. Вказує, що в період шлюбу за спільні кошти позивачки та відповідача було придбане рухоме майно на суму 63 200 грн. Вартість рухомого майна (вживаного) оцінені нею самостійно відповідно до відомостей інтернет сайту OLX. Зокрема: стінка у вітальню вартістю 5000 грн.; меблева прихожа вартістю 2700 грн.; кухонний гарнітур вартістю 4500 грн; стінка у вітальню вартістю 7000 грн.; стіл дубовий з кріслами в кількості 6 шт. вартістю 6000 грн.; шафа купе вартістю 10000 грн; кутовий диван вартістю 7500 грн.; холодильник (марка Liebhert) вартістю 7000 грн., морозильна камера вартістю 10000 грн.; миючий пилосос Zelmer вартістю 3500 грн. Оскільки, зазначене майно залишилось у відповідача, з нього підлягає стягненню частина його вартості.

65. Відповідач заперечуючи позовну вимогу в цій частині зазначає, що на підтвердження даної позовної вимоги до позовної заяви позивачка долучила фотосвітлини, із яких не можливо ідентифікувати - що це є саме те майно, яке значене в позові та що воно взагалі належить будь-кому, тим більше йому. Майно, яке вказане в позові в нього відсутнє, повністю заперечує, що вказане рухоме майно сторони придбали саме у шлюбі. Фотосвітлини із сайту оголошень не підтверджують наявність такого майна у нього, тим більше факт придбання у шлюбі, їх вартість базується на припущеннях позивачки. Позивачка не долучила жодного фіскального чеку, технічного паспорту, не визначила родові ознаки майна, що виключає можливість суду і йому його ідентифікувати та встановити обсяг. Жодних доказів на підтвердження його наявності та придбання в період шлюбу позивачка не надала.

Вказав, що сторони дійсно облаштовували своє житло, але їм також допомагали його батьки. Частину рухомого майна позивачка забрала, коли переїхала до іншого чоловіка, а в будинку наявне деяке рухоме майно, проте він не чинить перешкод позивачці та дітям користуватися таким майном, забрати його чи проживати в будинку.

66. Вирішуючи вказану позовну вимогу, встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б достовірно встановити яка саме рухоме майно перебуває у користування сторін. Як встановлено з пояснень сторін та пояснень свідків, сторони, перебуваючи в шлюбі за спільні кошти дійсно придбали рухоме майно та облаштували будинок. Також встановлено, що частину майна позивачка забрала після переїзд з будинку, що підтвердила сама позивачка та свідок ОСОБА_4 . Сторони підтвердили, що частина рухомого майна залишилася в будинку, де проживає на даний час відповідач, при цьому відповідач зазначив, що позивачка не позбавлена можливості користуватися тим майном, яка перебуває в будинку чи забрати його.

67. З аналізу позовних вимог, наданих сторонами пояснень, досліджених доказів, вбачається, що позивачка не заявляла вимоги про поділ рухомого майна в натурі, а просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 47400 грн. як компенсацію вартості 3/4 частини рухомого майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому позивачка зазначає, що самостійно визначила вартість такого майна.

Проте рухоме майно, яке перераховане позивачкою у позовній заяві, не може бути предметом поділу між сторонами, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обсягу майна, факту придбання сторонами рухомого майна, періоду його придбання, вартості такого майна на момент придбання. Долучені позивачкою фотозображення рухомого майна та фотозображення із сайту оголошень не містять такої інформації.

68. Враховуючи, що позивачка просила компенсувати частину вартості рухомого майна, при цьому самостійно визначивши його загальну вартість, вона не надала квитанцій, товарних чеків чи інших доказів, які підтверджують належність саме такого спірного майна сторонам у справі та вартості такого майна, всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, згідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Враховуючи наведене, приходжу до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Висновки Суду за результатами розгляду даної справи

69. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Судом з`ясовані та відображені обставини, які мають значення для даної справи та вказані висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99; пункт 30). У пункті 31 рішення у справі «Волошин проти України» (№ 15853/08) та пункті 22 рішення у справі «Бацаніна проти росії» (№ 3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами» і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її.

У пункті 25 рішення у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00), пункті 13 рішення у справі «Петриченко проти України» (№ 2586/07) та пункті 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (№ 42310/04) висловлена позиція, згідно з якою Суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

70. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, з наведених вище мотивів та підстав. Матеріали справи не містять наявних обставин, а відповідачем не долучені докази, які б дали право визнати повністю недоведеними позовні вимоги позивача.

71. Суд наголошує, що дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства, позивачка звернулася за захистом своїх майнових прав, керуючись нормами матеріального законодавства та ЦПК України. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи, Суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

VІI. Судові витрати

72. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

73. Із змісту долученої позивачкою квитанції від 19.09.2023 року, при зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір за позовну вимогу майнового характеру (ціна позову 2 735 479, 00 грн.) 8052,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки 50 % сплаченого судового збору, у розмірі 4026,00 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.

74. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, що передбачено ст.15 ЦПК України. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

75. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

76. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

77. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

78. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

79. Щодо витрат на правову допомогу, також слід зазначити, що позивачка в прохальній частині позовної заяви не зазначала такої вимоги, а зазначення в мотивувальні частині позовних вимог про попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи є вимогою до позовної заяви для подання до суду, встановленою п. 9 ч. 3 т. 175 ЦПК України, а не позовними вимогами.

Вимоги, які визначені ст. 175 ЦПК України до позовної заяви не є тотожними позовним вимогам, оскільки позовні вимоги - прохання позивача до суду, які наводиться у резолютивній (прохальній) частині позовної заяви.

80. Крім того, статтею 141 ЦПК України встановлений порядок розподілу судових витрат між сторонами. Зокрема, згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

81. До матеріалів справи позивачка не подала доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі згідно вимог ЦПК України, якими є: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

82. Крім того, сторона позивача не зробила відповідної заяви до закінчення судових дебатів щодо подання доказів для підтвердження судових витрат на правову допомогу, як визначено вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

83. Враховуючи вимоги процесуального закону та вказані обставини,норми ЦПК України позбавляють суд вирішити питання стягнення витрат на правничу допомогу, підстав для вирішення цього питання в даному спорі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263- 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

2. Поділити спільне сумісне майно подружжя:

2.1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ;

2.2. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 ;

2.3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер :13:001:0005, площею 0,1483 га, за призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд;

2.4. Визнати за ОСОБА_16 право власності на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер :13:001:0005, площею 0, 1483 га, за призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд;

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 , сплачений нею судового збір у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн. 00 коп.

5. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

6. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 24.10.2024.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Суддя Світлана ГІРЯК