ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7372/24 Справа № 201/3988/24 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2024 року в цивільній справі номер 201/3988/24 за позовом Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась Черкаська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.07.2023 року 13 год. 45 хв. в АДРЕСА_1 , водій ОСОБА_1 (який є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_2 ), керуючи автомобілем «MITSUBISHI» L200, д.н.з. НОМЕР_3 , скоїв зіткнення з автомобілем КАМА3 54112, д.н.з. НОМЕР_4 , обладнаний причепом ПП д.н.з. НОМЕР_5 , в результаті чого автомобілі загорілися, чим порушив вимоги п. 14.6.а ПДР, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2023 року по справі №188/1223/23 ОСОБА_1 визнано винним у вчинені цієї ДТП та притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. Таким чином, 09.07.2023 року. військовослужбовець ОСОБА_1 за наслідками ДТП з необережності завдав державі шкоду шляхом пошкодження: автомобіля MITSUBISHI L200, військовий номер НОМЕР_6 ; портативної цифрової радіостанції Моторола DP4400; портативної цифрової радіостанції Моторола DP4400 в комплекті; автомобільної портативної цифрової радіостанції Моторола DP4600; бронежилету та шолому, закріплених за військовою частиною НОМЕР_2 , на загальну суму 881764,26 грн, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.09.2023 року №46 (з основної діяльності) та автомобіля «КАМА3», моделі «54112 (ППЦ-16.3», військовий номер НОМЕР_4 , на суму 233310,00 грн, закріпленого за військовою частиною НОМЕР_1 , що підтверджується висновком експерта Черкаського НДЕКЦ МВС України №КЕД-19/124-23/9956 від 06.10.2023 року.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 матеріальну шкоду у розмірі 233310,00 грн, а також судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 до

ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась Військова частина НОМЕР_1 , подала апеляційну скаргу,

просила апеляційний суд скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2024 року у справі №201/3988/24 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, винесеним з істотним порушеннями вимог процесуального закону.

Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, проігнорувавши вимоги п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, оскільки відповідно до ч. 4 ст.183 ЦПК України, був зобов`язаний повернути відзив на позовну заяву, з доданими до неї документами заявнику без розгляду та вирішити справу за наявними матеріалами у справі, у зв`язку з тим що представником відповідача лише прокурору та суду було скеровано відзив на позовну заяву з доданими до нього матеріалами, результатом дослідження яких суд прийшов до висновку про виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби в момент дорожньо-транспортної пригоди.

Суд першої інстанції не врахував, що згідно з наданими представником документами, зокрема, довідки військової частини НОМЕР_2 від 19.07.2023 року за вих. № 9107 та витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 «Про результати службового розслідування» від 07.09.2023 року №46, ОСОБА_1 перебував на території Донецької області, при цьому дорожньо-транспортна пригода мала місце в с. Миколаївка Синельниківського р-ну Дніпропетровської обл., а з урахуванням даних книги виходу машин військової частини НОМЕР_2 , з яких вбачається, що легковий автомобіль «MІTSUBISHІ» L200, в.н.з. НОМЕР_6 , вибув під керуванням водія старшого солдата О. Колоди за маршрутом в м. Дніпро, що в свою чергу спростовує факт виконання обов`язків 09.07.2023 року ОСОБА_1 на території с. Миколаївка Синельниківського р-ну Дніпропетровської обл.

Доводи відповідача, з якими погодився суд першої інстанції про те, що військовослужбовці за спричинену ними шкоду несуть матеріальну відповідальність лише у відповідності до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», є неправильними.

Так, відповідно до ст. 26 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України «Про оборону України» дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Встановлений постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2023 року у справі №188/1223/23, факт дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої транспортний засіб КАМАЗ-54112 (шасі № НОМЕР_7 , в/н НОМЕР_4 ) з причепом ППЦ-16.3 (рама № НОМЕР_8 , в/н НОМЕР_5 ), зазнав механічних пошкоджень та вина у скоєнні цієї дорожньо-транспортної пригоди водія транспортного засобу «MІTSUBISHІ» L200, в.н.з НОМЕР_6 ОСОБА_1 , є обставинами, що мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню, а відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кущ Д.С., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_9 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2024 року - без змін.

Довід апелянта про те, що відповідач ОСОБА_1 під час ДТП не виконував обов`язків військової служби спростовується дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме:

- постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року по справі №188/1223/23;

- довідкою військової частини НОМЕР_2 від 19.07.2023 року за вих. №9107 про те, що військовослужбовець ОСОБА_1 станом на 09 липня 2023 року перебував у службовій поїздці та виконував бойові (спеціальні) завдання за наказом відповідного командира (начальника), тобто

виконував обов`язки військової служби.

Щодо доводу про неповернення судом першої інстанції відзиву на позовну заяву відповідачу, зазначає, що позовна заява була подана в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 та підписана заступником керівника Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону Курило М., якому і скеровано відзив на позов. Розглядаючи ці заперечення представника прокуратури, судом першої інстанції було прийнято до уваги те, що надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції, про що зазначено також і у тексті постанови Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі №177/1163/16-ц. Крім того, представники Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 , а також прокурор, в судове засідання не з`явилися, та відповідними заявами просили розглядати справу за їх відсутністю.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування в даних правовідносинах Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Військовослужбовець ОСОБА_1 був притягнутий до обмеженої матеріальної відповідальності, суму якої повністю відшкодував, а взаємовідносини між військовою частиною НОМЕР_1 та військовою частиною НОМЕР_2 виходять за межі позовних вимог.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Кущ Д.С. з апеляційною скаргою не погодився, просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 14, 15, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю доповідача, представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були

досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що постановою

Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2023 року по справі №188/1223/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн за правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, а саме за те, що він 09.07.2023 року, керуючи автомобілем «MITSUBISHI» L200, д.н.з. НОМЕР_3 , скоїв зіткнення з автомобілем КАМА3 54112, д.н.з. НОМЕР_4 , обладнаний причепом ПП д.н.з. НОМЕР_5 , в результаті чого автомобілі загорілися, чим порушив вимоги п. 14.6.а ПДР (а.с. 75-78, том 1).

Автомобіль MITSUBISHI L200, військовий номер НОМЕР_6 , є військовим майном, закріпленим за військовою частиною НОМЕР_2 , як це визначено ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», та підтверджується наказами командира військової частини НОМЕР_2 від 07.02.2023 року №60 та від 01.06.2023 року №289 (а.с. 158, 159, том 1).

Автомобіль «КАМА3», моделі «54112 (ППЦ-16.3», військовий номер НОМЕР_4 , є військовим майном, закріпленим за військовою частиною НОМЕР_1 , як це визначено ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (а.с. 65, 66, том 1).

09.07.2023 року військовослужбовець ОСОБА_1 під час виконання ним службових обов`язків, за наслідками ДТП, з необережності, завдав державі шкоду шляхом пошкодження:

- автомобіля MITSUBISHI L200, військовий номер НОМЕР_6 ; портативної цифрової радіостанції Моторола DP4400; портативної цифрової радіостанції Моторола DP4400 в комплекті; автомобільної портативної цифрової радіостанції Моторола DP4600; бронежилету та шолому, закріплених за військовою частиною НОМЕР_2 , на загальну суму 881764,26 грн, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.09.2023 року №46 (з основної діяльності) (а.с. 164-169, том 1);

- автомобіля «КАМА3», моделі «54112 (ППЦ-16.3», військовий номер НОМЕР_4 , на суму 233310,00 грн, закріпленого за військовою частиною НОМЕР_1 , що підтверджується висновком експерта Черкаського НДЕКЦ МВС України №КЕД-19/124-23/9956 від 06.10.2023року (а.с. 93-102, том 1).

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 19.07.2023 року за вих. №9107 військовослужбовець ОСОБА_1 за станом на 09 липня 2023 року перебував у службовій поїздці та виконував бойові (спеціальні) завдання за наказом відповідного командира (начальника), тобто виконував обов`язки військової служби (а.с. 175, том 1).

З наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 07.09.2023 року №46 (з основної діяльності), від 04.10.2023 року №170, від 06.11.2023 року №59 вбачається, що відповідно до статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду завдану державі» притягнуто начальника відділу спеціального призначення військової частини ОСОБА_3 до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, а саме у розмірі 40260,00 грн (а.с. 164-169, 170-171, 172-174, том 1).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 19.03.2024 року №4010 з грошового забезпечення підполковника ОСОБА_1 у період з вересня 2023 року до січня 2024 року здійснено утримання в рахунок погашення шкоди державі у розмірі 40260,00 грн (а.с. 163, том 1).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність

військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що матеріальна відповідальність це вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

Частинами 1-3 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених ст. 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» обумовлено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій.

Відповідно до ч. 1, 3 статті 9 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок: 1) дії непереборної сили; 2) необхідної оборони; 3) крайньої необхідності; 4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження; 5) виправданого службового ризику; 6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус; 7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.

Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування.

Отже, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених у статті 9 зазначеного вище Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Тобто, обсяг матеріальної відповідальності ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

Адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП передбачає необережну форму вини.

Судом встановлено, що постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2023 року по справі №188/1223/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 850грн. за правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, а саме за те, що він 09.07.2023 року, керуючи автомобілем «MITSUBISHI» L200, д.н.з. НОМЕР_3 , скоїв зіткнення з автомобілем КАМА3 54112, д.н.з. НОМЕР_4 , обладнаний причепом ПП д.н.з. НОМЕР_5 , в результаті чого автомобілі загорілися, чим порушив вимоги п. 14.6.а ПДР.

Автомобіль MITSUBISHI L200, військовий номер НОМЕР_6 , є військовим майном, закріпленим за військовою частиною НОМЕР_2 , як це визначено ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», та підтверджується наказами командира військової частини НОМЕР_2 від 07.02.2023 року №60 та від 01.06.2023 року №289.

Автомобіль «КАМА3», моделі «54112 (ППЦ-16.3», військовий номер НОМЕР_4 , є військовим майном, закріпленим за військовою частиною НОМЕР_1 , як це визначено ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», та підтверджується доказами, які долучені до позову.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 19.07.2023 року за вих. №9107 військовослужбовець ОСОБА_1 станом на 09 липня 2023 року перебував у службовій поїздці та виконував бойові (спеціальні) завдання за наказом відповідного командира (начальника), тобто виконував обов`язки військової служби.

З наказів командира військової частини НОМЕР_2 від 07.09.2023 року №46 (з основної діяльності), від 04.10.2023 року №170, від 06.11.2023 року №59 вбачається, що відповідно до статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду завдану державі» притягнуто начальника відділу спеціального призначення військової частини ОСОБА_3 до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, а саме у розмірі 40260,00 грн.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 19.03.2024року №4010 з грошового забезпечення підполковника ОСОБА_1 у період з вересня 2023 року до січня 2024 року здійснено утримання в рахунок погашення шкоди державі у розмірі 40260,00 грн.

Позивачем Військової частини НОМЕР_1 в апеляційній скарзі не спростовано довідку військової частини НОМЕР_2 від 19.07.2023 року за вих. №9107 про виконання військовослужбовцем ОСОБА_1 обов`язків військової служби на час здійснення ДТП.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про необґрунтованість позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди, оскільки, автомобілі відповідач ОСОБА_1 завдав шкоду майну позивача під час виконання ним своїх службових обов`язків. Взаємовідносини між військовою частиною НОМЕР_1 та військовою частиною НОМЕР_2 виходять за межі предмету позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Військової частини НОМЕР_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2024 року.

Суддя: