Справа № 357/8118/24
Провадження № 2/357/3578/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 жовтня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Орєхова О. І. ,

за участі секретаря Махненко Б. В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2024 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, мотивуючи тим, що з 07 вересня 2019 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 .

Від даного шлюбу мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначений факт підтверджується рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року.

На підставі заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.08.2021 року і до досягнення донькою повноліття.

При цьому, відповідно до резолютивної частини рішення суду, було встановлено мінімальний розмір стягнення аліментів в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, максимальний розмір аліментів встановлено не було.

Позивач звертається до суду із позовом щодо зміни розміру аліментів з наступних правових підстав.

На час винесення рішення суду про стягнення аліментів, малолітня донька ОСОБА_4 була єдиною особою, яка знаходилася на утриманні позивача. На сьогодні, осіб, яких за законом зобов`язаний утримувати позивач три, крім того позивач вимушений орендувати житло для родини.

Так, позивачем 03.06.2023 року укладено шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , зареєстрованим Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 695.

В шлюбі народжено спільну дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_7 з 30 листопада 2023 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується довідкою за № 109 від 24 січня 2024 року, виданої в/ч НОМЕР_3 . Відповідно ОСОБА_7 знаходиться на утриманні позивача на підставі норм ст.84 СК України.

Відповідно до договору найму житлового приміщення від 21.12.2023 року позивач винаймає житло для його сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 3.1 цього Договору плата за користування вище вказаним житлом встановлена в розмірі 11 500 грн.

Відповідно до довідки, виданої в/ч НОМЕР_4 за № 43 від 10 травня 2024 року та довідки в/ч НОМЕР_5 за № 214 від 10 травня 2024 року, сукупний дохід позивача за період січень-квітень 2024 року склав 89 951,60 грн., відповідно середній заробіток склав 22487, 90 грн.

Таким чином, після відрахування аліментів у розмірі 1/4 частки від доходу, та оплати орендної плати за квартиру, позивач залишається в скрутному матеріальному становищі.

Зважаючи, що позивач має обов`язок за законом щодо утримання трьох осіб: двох неповнолітніх дітей та дружини, стягнення аліментів на одну дитину в розмірі 1/4 частки є надмірним, тому він просить суд зменшити таку частку аліментів з 1/4 до 1/8, яка від середньої зарплати 22487,90 грн. складатиме 2810,99 грн.

Таким чином, сума аліментів в розмірі 1/8 частки від доходу платника буде більшою за прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а тому права дитини порушені не будуть. Крім того, матір дитини також зобов`язана брати участь в утримуванні дитини.

Просила суд змінити розмір аліментів, що стягуються зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року наступним чином: стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.Стягнення за виконавчим листом № 357/10184/21, виданого на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року, щодо стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини - припинити з дня набрання рішенням законної сили.Виконавчий лист № 357/10184/21, виданий на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2021 року, відкликати ( а. с. 1-4 ).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2024 ( а. с. 23-24 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду.

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру ( ч. 8 ст. 187 ЦПК України ).

Згідно відповіді № 639134 від 12.06.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 14.07.2021 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 28-29 ).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 29.10.2020 року у справі № 263/14171/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача.

Так, справи у спорах про зменшення розміру аліментів мають розглядатися судом за правилами загального позовного провадження

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22-ц.

В зазначеній постанові Верховним Судом зроблено висновок про те, що, ураховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі (зменшення розміру аліментів), вонає справою, що виникає із сімейних правовідносин, а отже, відповіднодо пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатисяв порядку спрощеного позовного провадження.

Такої правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2024 року у справі № 351/1971/23 (провадження № 61-2180св24).

В даній постанові Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що у справі спір виник із сімейних відносин та не стосувався стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміни способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, а тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалою судді від 13 червня 2024 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10.07.2024 ( а. с. 30 ).

27 червня 2024 року за вх. № 34895 судом отримано від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Приймак Л.А. відзив на позовну заяву ( а. с. 36-40 ).

Відзив обґрунтований наступним.

Як на підставу свого позову позивач покликався на зміни у матеріальному та сімейному становищі позивача. Зокрема, просять врахувати зміну сімейного стану позивача, наявність на його утриманні дитини від іншого шлюбу, вказує, що 03 червня 2023 року між ним та ОСОБА_8 було укладено шлюб, в якому народжено спільну дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак, сам по собі факт народження дитини у платника аліментів не може свідчити про факт погіршення у нього матеріального становища.

Щодо твердження позивача, що на його утриманні знаходиться дружина ОСОБА_7 , то відповідно до долученої позивачем до позовної заяви довідки №109 від 24 січня 2024 року, виданої Т.В.О. начальника відділення кадрів в/ч НОМЕР_3 підполковником ОСОБА_9 , ОСОБА_8 проходить військову службу за контрактом з 29.07.2022 у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України та з 30.11.2023 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Натомість позивач не зазначає, що його дружина отримала з місця роботи декретні та відпускні кошти, а також отримала при народженні дитини одноразову допомогу від держави в розмірі 10 320 грн. та щомісячно надалі отримує виплати.

Щодо договору найму житлового приміщення, то доказів будь-яких фактичних оплат за даним договором (докази реальних витрат позивача на виконання умов договору) та/або докази декларування доходу, отриманого орендодавцем ОСОБА_10 , від здавання в оренду нерухомого майна, не надано.

Варто звернути увагу, що відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка міститься в матеріалах справи, позивач має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , в/ч.

Окрім того, за час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 з позивачем та новонародженою донькою ОСОБА_4 , постійно проживали за вказаною адресою, тому вважає, що рішення позивача укласти Договір найму іншого житла, сума оренди за яке становить 11500,00 грн., лише підтверджує спроможність останнього нести такі витрати.

Будь-яких доказів неможливості проживати за зареєстрованим місцем проживання подано не було.

В свою чергу, із наданих позивачем довідок про доходи Військової частини НОМЕР_5 та Військової частини НОМЕР_4 від 10.05.2024 вбачається, позивач має стабільний дохід у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця ЗСУ, розмір якого виплачується відповідно до п.8 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та іншим особам, затверджений Наказом МОУ від 07.06.18 №260.

Окрім того, донька часто хворіє гострими респіраторними захворюваннями, а також потребує нагляду дитячого лікаря невролога, та участь вчителя логопеда, а тому постійно потрібні кошти на лікування та вітаміни.

Так, згідно консультативного висновку дитячого невролога від 19.09.2023, донька має діагноз: синдром дефіциту уваги з гіперактивністю, респіраторно-афективні приступи. У зв`язку з чим дитина має незначні труднощі у фізичному та мовленнєвому розвитку.

Відповідно до Висновку КУ БМР «Інклюзивно-ресурсний центр№ 2» про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 13 травня 2024 року №ІРЦ- 85565/2024/515807, у зв`язку з чим донька ОСОБА_4 потребує корекційно-розвиткові заняття з вчителем-логопедом.

Просили відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою суду від 19 липня 2024 року закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 вересня 2024 року ( а. с. 79-80 ).

Розгляд справи було відкладено на 24.10.2024 ( а. с. 89 ).

В судове засідання сторони не з`явились.

23 жовтня 2024 року за вх. № 54859 судом отримано від представника ОСОБА_1 адвоката Прудникової Наталі Григорівни ( а. с. 93 ) заяву, в якій просила провести судове засідання за її відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити ( а. с. 91-92 ).

24 жовтня 2024 року за вх. № 54984 судом отримано від представника ОСОБА_2 адвоката Приймак Лесі Анатоліївни заяву в якій просила розгляд справи здійснювати без їх присутності, позовні вимоги не визнають, просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі з підстав викладених у відзиві ( а. с. 94-95 ).

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ).

Фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України ).

В свою чергу, сторони по справі скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.

Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.09.2019, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року було розірвано ( а. с. 47-49 ).

Встановлено вищевказаним судовим рішення, що сторони по справі від спільного проживання мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2021 року стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , щомісячно, аліменти на утримання доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку ( доходу ) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.08.2021 і до досягнення донькою повноліття ( а. с. 14-16 ).

Вищевказані судові рішення набрали законної сили.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч. 4 ст. 82 ЦПК України ).

Так, позивачем 03.06.2023 року укладено шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , зареєстрованим Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 695 ( а. с. 7 ).

В шлюбі у вищевказаних осіб народжено спільну дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить в матеріалах справи свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ( а. с. 6 ).

Відповідно до довідки про доходи, виданої в/ч НОМЕР_4 за № 43 від 10 травня 2024 року та довідки про доходи в/ч НОМЕР_5 за № 214 від 10 травня 2024 року, сукупний дохід позивача за період січень-квітень 2024 року склав 89 951,60 гривень ( а. с. 11, 12 ).

Додано з боку позивача до матеріалів справи Довідку за № 109 від 24 січня 2024 року, виданої в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_7 , яка є солдатом, проходить військову службу за контрактом з 29.07.2022 у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України, АДРЕСА_2 та з 30 листопада 2023 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ( а. с. 13 ).

З довідки про реєстрацію місця проживання від 21.11.2019 вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , військова частина ( а. с. 20 ).

В матеріалах справи наявний Договір найму житлового приміщення від 21.12.2023, укладений між ОСОБА_10 , з одного боку «Орендодавець» та ОСОБА_1 з іншого боку, як «Орендар» ( а. с. 8-9 ).

Згідно п.п. 1.1. п. 1 Договору, Орендодавець надає в користування Оренду квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. 3.1. п. 3 Договору, за користування житловим приміщенням встановлюється плата в розмірі 11 500 грн. на місяць.

Підпунктом 3.2. п. 3 цього Договору передбачено, що всі платежі за договором виробляються під розписку особисто в руки Орендодавцю, або іншій особі за наявності у нього оригіналу довіреності від Орендодавця або іншим способом, обумовленим сторонами.

Додано опис майна від 21.12.2023, що є Додатком № 1 до Договору найму житлового приміщення ( а. с. 10 ).

Звертаючись до суду з вищевказаними позовними вимогами про зменшення розміру аліментів, позивач зазначав, що на час винесення рішення суду про стягнення аліментів, малолітня донька ОСОБА_4 була єдиною особою, яка знаходилася на утриманні позивача, а на сьогодні, осіб, яких за законом зобов`язаний утримувати позивач три, крім того позивач вимушений орендувати житло для родини, тому аліменти в розмірі ? частки які з нього стягуються є надмірними та після оплати орендної плати за квартиру, позивач залишається в скрутному матеріальному становищі.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо.

Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане судам Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 17 Постанови "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15 травня 2006 року.

Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому, для збільшення чи зменшення розміру аліментів достатньо хоча б однієї із вказаних обставин.

Пункт 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України).

Положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначають: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із погіршенням матеріального становища платника аліментів, останній може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів.

Таким чином, за наявності відповідних обставин, батько дитини може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів.

Слід зазначити, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна-розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналіз вказаних норм свідчить, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі, і шляхом зміни способу їх стягнення.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 липня 2019 року, справа № 415/4386/16-ц, провадження № 61-21056св18.

Частиною 4 статті 273 ЦПК України передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Позовні вимоги позивача про зміну розміру стягнення аліментів ґрунтуються на тому, що на його утримання перебуває троє осіб, окрім доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від першого шлюбу, на яку стягуються аліменти, ще дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дружина ОСОБА_7 , яка наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а також несе витрати по сплаті за орендоване майно.

Отже, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження інших дітей/дитини без підтвердження погіршення його матеріального становища, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Дана правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 16 вересня 2020 р. у справі № 565/2017/19.

Також, у постанові від 28.05.2021 року, справа № 715/2073/20 Верховний Суд вказав: «Судовим наказом Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2020 року у справі № 715/1188/20 з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА З, ІНФОРМАЦІЯ !, у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи із 01 червня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідно до судового наказу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 червня 2020 року у справі № 715/1188/20 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА 2 - дочки ОСОБА З, ІНФОРМАЦІЯ_1, та суперечитиме її інтересам. Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА1, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

Наведене узгоджується із правовими позиціями неодноразово викладеними Верховним судом у аналогічній категорії справ (зокрема постанови ВС від 03.06.2020 року по справі № 760/9783/18-ц, від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20).

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 565/2071/19: «Суди у порушення вищевказаних вимог закону не звернули уваги на те, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження ІНФОРМАЦІЯ 2 дитини - ОСОБА 6, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Таким чином, суди у порушення зазначених вище вимог закону не врахували те, що ОСОБА1 належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, а навпаки судами було встановлено збільшення доходів останнього. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ З, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини - ОСОБА 5, ІНФОРМАЦІЯ 1, та суперечитиме її інтересам». Такі висновки ВС щодо необхідності доводити сам факт погіршення майнового стану, а не просто факт народження нової дитини у платника аліментів, а також те, що батьки не можуть компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою підтримуються й судовою практикою у 2023 році.

Саме такої позиція міститься дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 351/1971/23 (провадження № 61-2180св24 ).

Щодо твердження позивача, що на його утриманні знаходиться ОСОБА_7 на підставі норм ст. 84 ЦПК України,про що зазначено останнім у позовній заяві та відповідно долучено останнім до позовної заяви довідку №109 від 24 січня 2024 року, виданої Т.В.О. начальника відділення кадрів в/ч НОМЕР_3 підполковником ОСОБА_9 , з якої вбачається, що ОСОБА_7 проходить військову службу за контрактом з 29.07.2022 у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України та з 30.11.2023 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, то з цього приводу суд зазначає, що з боку позивача не надано жодного належного та допустимого доказу зазначеному, що дійсно ОСОБА_7 перебуває на його утриманні.

Водночас суд звертає увагу, що позивач перебуває у шлюбі саме з ОСОБА_8 , про що свідчить наявне в матеріалах справи свідоцтво про шлюб ( а. с. 7 ), в свою чергу, вищевказана довідка видана солдату ОСОБА_7 ( а. с. 13 ).

Стосовно посилань позивача, що в тому числі, після оплати орендної плати за квартиру, він залишається в скрутному матеріальному становищі, то суд з цього приводу зазначає про таке.

Так, дійсно до матеріалів справи позивачем додано Договір найму житлового приміщення від 21.12.2023, укладений між ОСОБА_10 , з одного боку «Орендодавець» та ОСОБА_1 з іншого боку, як «Орендар» ( а. с. 8-9 ).

Згідно п.п. 1.1. п. 1 Договору, Орендодавець надає в користування Оренду квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. 3.1. п. 3 Договору, за користування житловим приміщенням встановлюється плата в розмірі 11 500 грн. на місяць.

Підпунктом 3.2. п. 3 цього Договору передбачено, що всі платежі за договором виробляються під розписку особисто в руки Орендодавцю, або іншій особі за наявності у нього оригіналу довіреності від Орендодавця або іншим способом, обумовленим сторонами.

Однак, доказів будь-яких фактичних оплат за даним договором (докази реальних витрат позивача на виконання умов договору) останнім не надано.

Але, як передбачено умовами вищевказаного Договору, всі платежі за договором виробляються під розписку особисто в руки Орендодавцю, або іншій особі за наявності у нього оригіналу довіреності від Орендодавця або іншим способом, обумовленим сторонами ( п.п. 3.2. п. 3 Договору ).

Водночас доданий до матеріалів справи опис майна від 21.12.2023, що є Додатком № 1 до Договору найму житлового приміщення ( а. с. 10 ), взагалі не підписаний Орендодавцем та відповідно не містить відомостей про те, яке саме житлове приміщення та за якою адресою Орендодавець передає, а Орендар приймає.

Крім того як зазначено вище, відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка міститься в матеріалах справи, позивач має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , в/ч, але обґрунтувань та доказів необхідності в оренді вищевказаної квартири, яка знаходиться також в м. Києві, останнім не доведено.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій ( ч. 4 ст. 12 ЦПК України ).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Важливо також наголосити, що судова практика містить висновки і щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18, від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20).

Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, провадження № 61-46794св18.

Так, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Отже, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 681/15/21, провадження № 61-15542св21.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.

При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено судовий збірв розмірі 1211,20 грн. ( а. с. 5 ).

Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, не підлягають стягненню і судові витрати з відповідача на його користь.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 51, 124 Конституції України, ст. 179, ст. ст. 180-184, 192 СК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 18, 19, 81, 82, 89, 133, 141, 187, 211, 247, 263-265, 273, 353-355 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд,

У Х В А Л И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного місця поживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 );

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( адреса реєстрації: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_7 ).

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2024 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя О. І. Орєхов