Справа №461/2953/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року м.Львів.

Галицький районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Пахолко Д.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представниці відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування. Свої вимоги мотивує тим, що Слідчим Відділом відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0005420 від 13.12.2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Вказане кримінальне провадження зареєстровано на підставі заяви позивача ОСОБА_3 в якій він повідомив, що 30.11.2016 о 20:00 год., невідома особа, шляхом віджиму віконної рами, через вікно проникла в офісне приміщення АДРЕСА_1 , звідки таємно викрала сейф, всередині якого знаходились мобільні телефони марки «iPhone» у кількості 51 шт., належні йому, спричинивши матеріальну шкоду у розмірі 405 000,00 грн. Процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Галицької окружної прокуратури міста Львова. У кримінальному провадженні № 0005420 від 13.12.2016 ОСОБА_3 має статус потерпілого. Після реєстрації кримінального провадження № 0005420 від 13.12.2016, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, під час допиту ОСОБА_3 в якості потерпілого, слідчому було надано відеозаписи з камери, яка перебувала в офісі та детальне найменування викрадених телефонів з переліком їх міжнародних ідентифікаторів мобільного обладнання (надалі по тексту ІМЕІ). Додатково органу досудового розслідування було надано відомості та документами щодо анкетних даних осіб, які здійснювали операції з викраденими в ОСОБА_3 телефонами. Однак, незважаючи на те, що з моменту реєстрації кримінального провадження 13.12.2016 пройшло понад п`ять років, а також на наявність об`єктивних даних і достатніх доказів наданих потерпілим та його представником, орган досудового розслідування, необхідні слідчі дії умисно не провів, не притягнув до відповідальності осіб причетних до вчинення злочину, викрадене майно не відшукане, хоч воно ідентифіковане і у органу досудового розслідування була можливість встановити інформацію про його місце перебування.

Позивач зазначає, що натомість, слідчі СВ ВП № 1 ЛРУІІ № 1 ГУНП у Львівській області, здійснюючи досудове розслідування вказаного кримінального правопорушення понад п`ять років, своєю бездіяльністю порушують основоположні принципи кримінального провадження щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, прийняття процесуального рішення в проваджені, більше того допустили втрату в кримінальному провадженні процесуальних документів та доказів. ОСОБА_3 вважає, що вказані обставини свідчать про неефективне розслідування кримінального провадження № 0005420, та були неодноразово зазначені у скаргах, які надсилались позивачем та його представником на адресу вищестоящих органів досудового розслідування та прокуратури, однак як вбачалось з відповідей відповідача, а саме - Слідчого управління ГУНП у Львівській області не вбачалось фактів неефективного розслідування кримінального провадження. На думку позивача, досудове розслідування вказаного кримінального провадження ведеться вкрай неефективно, халатно та недбало, оскільки слідчі безвідповідально ставляться до виконання своїх службових обов`язків, не виконують вказівки процесуального керівника та керівника органу досудового розслідування.

Позивач зазначає, що після ознайомлення з матеріалами вказаного провадження у травні 2019 року та грудні 2021 року встановлено, що всупереч вимог КГПС України належне розслідування у цьому провадженні з моменту його реєстрації в ЄРДР не проводиться, більше того наявні факти які вказують на втрату процесуальних документів (супровідний лист оперативного управління про виконання окремого доручення) та письмових і речових доказів ( протокол допиту свідка, вилучений викрадений телефон) з використанням яких слідчий і мав можливість встановити осіб причетних до вчинення злочину.

ОСОБА_3 вважає, що процесуальна бездіяльність органу досудового розслідування в даному випадку порушує його права як потерпілого, розумні строки проведення досудового розслідування, унеможливлює прийняття законного рішення у провадженні та встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, подальше притягнення її до відповідальності та відшкодування заподіяних потерпілому збитків. Слідчі дії, які зазначені в клопотаннях про проведення процесуальних дій та заходи забезпечення кримінального провадження стосовно осіб та об`єктів на які вказували свідки не проведені. Разом з цим, на момент подання позову окремі слідчі дії та заходи забезпечення кримінального провадження провести уже не можливо, оскільки закінчились строки збереження документів та відомостей а особи причетні до операцій з викраденим майном та ймовірно до крадіжки, після їх встановлення і допиту будуть мати формальні підстави повідомляти, що у зв`язку зі спливом значного періоду часу не пригадують обставин.

Так, незважаючи на те, що частина мобільних телефонів була вилучена, ще у 2017 році, вказані телефони позивачу повернуті не були, а фактично повернуті у травні 2021 року, коли вартість мобільних телефонів зменшилась більш ніж у 4 рази, а інші телефони орган досудового розслідування, незважаючи на можливість їх вилучення, не вилучив. Підтвердженням того, що позивачу вчиненням крадіжки його майна була заподіяна шкода підтверджується висновком експерта №74 проведеного за заявою представника позивача від 23.02.2022.

За результатами проведення товарознавчої експертизи, було встановлено, що ринкова вартість викрадених телефонів марки Iphone станом на листопад 2016 року складає 428 830,44 грн. Однак, ринкова вартість викрадених телефонів марки Iphone станом на січень 2022 року період проведення експертизи) становить 81110, 00 грн.

Позивач зазначає, що досудове розслідування почалось 13.12.2016 року, що на даний час становить більше 5 років та триває до теперішнього часу. За такий час орган досудового розслідування міг би закрити провадження або звернутись до суду з обвинувальним актом.

ОСОБА_3 вважає, що внаслідок порушення його прав через бездіяльність органу досудового розслідування, неодноразово допущеної під час проведення розслідування у кримінальному провадженні № 00005420 від 13.12.2016, йому спричинено моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн.

Позивач стверджує, що в результаті бездіяльності органу досудового слідства, розслідування, яке триває вже понад п`ять років, він зазнав моральних страждань, які полягають в тому, що йому тривалий час доводиться захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяви у законний спосіб, шляхом звернення із заявами, клопотаннями і скаргами до відповідачів, суду, так і до інших правоохоронних органів та державних органів. У житті ОСОБА_3 відбулася вимушена зміна життєвих планів, утворились перепони у реалізації професійних можливостей, мала місце невизначеність від неналежного досудового розслідування та відсутності кінцевого результату за висновками розслідування, розчарування у правдивості державних органів . Окрім цього, у позивача виникла необхідність вимушено відстоювати свої права, відмовлятись від життєвих планів, вимушено бути залученим у процес відстоювання справедливості, що спричинило зниження якості життя позивача, призвело до переживання хронічного стресу, постійного перебування у пригніченому стані, нервовому напруженні та психологічному дискомфорті, що знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з бездіяльністю органу досудового розслідування. Внаслідок наведених дій, позивач мав необхідність впродовж багатьох років нести матеріальні витрати на правову допомогу адвокату у зв`язку з оскарженням неправомірних дій та бездіяльності органу досудового розслідування, оплачувати поїздки з м. Рівне у м. Львів для проведення слідчих дій, що також спричинило йому моральні страждання. Тому просить позов задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 21.06.2022 року відкрито загальне судове провадження у справі.

12.07.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної казначейської служби України.

18.07.2022 року представник позивача подав до суду клопотання про призначення психологічної експертизи.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 18.07.2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення судової психологічної експертизи задоволено. Призначено у справі судову психологічну експертизу та зупинено провадження. Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз ( м. Львів, вул. Липинського, 54 ).

19.07.2022 року представник Головного управління Національної поліції у Львівській області подав до суду відзив на позовну заяву.

24.10.2022 року справа надійшла до суду з експертної установи без висновку експерта, у зв`язку з неможливістю проведення експертизи, оскільки фахівець за вказаною спеціальністю звільнився з займаної посади.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення судової психологічної експертизи задоволено. Призначено у справі судову психологічну експертизу та зупинено провадження. Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

03.06.2024 року справа надійшла до суду з експертної установи з висновком експерта.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.07.2024 року відновлено провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

06.08.2024 року та 16.08.2024 року представник позивача подав до суду додаткові письмові пояснення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представниця відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволені позову, оскільки вважає, що позовні вимоги безпідставні та не обґрунтовані. Стверджує, що позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Також не було подано доказів, які б вказували на те, що позивач пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів. У позові не наведені будь-які докази, що підтверджували б приниження честі та гідності, а також ділової репутації. В даному випадку позивач вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував незаконними діями та бездіяльністю службових осіб органу досудового розслідування та прокуратури, а також тривалим неефективним досудовим розслідуванням. Доводи ОСОБА_3 зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчими, прокурорами у кримінальному провадженні. Разом з тим, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, які були у подальшому скасовані слідчими суддями, не свідчить про протиправність дій слідчого чи прокурора та завдання позивачу моральної шкоди у розумінні ст.23 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниження честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Факт скасування ухвалами суду постанов слідчого не є доказами моральної шкоди. А є лише механізмом реалізації права позивача на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні. Тому вважає, що ОСОБА_3 не надав суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що стосується відшкодування саме моральної шкоди у розмірі 500 000, 0 грн. Також представниця відповідача зазначає, що підстави для застосування даних положень відсутні, оскільки позивач не надав належних доказів щодо наявності по відношенню до нього обставин, про які йдеться у диспозиції ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а відтак, можливості отриманням ним шкоди у зв`язку з цим.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. З відзиву на позовну заяву вбачається, що у задоволенні позову просить відмовити. Також, у відзиві представник відповідача зазначив, що позивачем невірно визначено коло відповідачів у справі, оскільки Казначейство є неналежним відповідачем у даній справі, з огляду на те, що в даному випадку Казначейство виступає лише органом, який здійснює виконання судових рішень про відшкодування відповідної шкоди. При залученні органу Казначейства до участі у справі у якості співвідповідача, у разі задоволення позовних вимог, на нього безпідставно покладається тягар понесення судових витрат пов`язаних із розглядом справи. Позивачем безпідставно висунуто вимогу про списання коштів моральної шкоди саме з Казначейства, яке в жодних відносинах з позивачем не перебувало, позивач не вказує на Казначейство, як на заподіювача йому шкоди. Зважаючи на зазначене, вважає, що Казначейство, яке залучено в якості відповідача, може бути залучено до участі у справі виключно в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (зважаючи на те, що на Казначейство покладено функції з виконання судових рішень у даній категорії справ). Зі змісту позову вбачається, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало в правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України, та інших актів законодавства, Казначейство не може неси відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Також, вважає, що позивачем не доведено наявність усіх складових деліктної відповідальності. Крім того, зазначає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є значно завищений і такий, що не відповідає обставинам справи.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача та представниці відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено, що Слідчим Відділом відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0005420 від 13.12.2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України /Том 1, а. с. 22/.

Кримінальне провадження № 0005420 зареєстровано на підставі заяви позивача ОСОБА_3 в якій він повідомив, що 30.11.2016 о 20:00 год., невідома особа, шляхом віджиму віконної рами, через вікно проникла в офісне приміщення АДРЕСА_1 , звідки таємно викрала сейф, всередині якого знаходились мобільні телефони марки «iPhone» у кількості 51 шт., належні йому, спричинивши матеріальну шкоду у розмірі 405 000,00 грн. /Том 1, а. с. 16-18/.

Процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Галицької окружної прокуратури міста Львова.

У кримінальному провадженні № 0005420 від 13.12.2016 ОСОБА_3 має статус потерпілого.

09.04.2019 р. на адресу слідчого СВ ШевченківськогоВП ГУНП у Львівській області було скеровано клопотання про проведення процесуальних дій, а саме:отримання ухвал про тимчасовий доступ до документів ПТ«Ломбард «Заставно-Кредитний Дім» та ТзОВ «Трейд Світ Груп», допиту службових осіб вказаних суб`єктів господарювання а також встановлення допиту осіб, що здавали в ломбард викрадені телефони та їх придбавали.

08.11.2018 року за № 13, 09.04.2019 за № 34 та 15.05.2019 за № 54 на адресу слідчого СВ Шевченківського ВП (на даний час СВ ВП № 1 ЛРУП № 1) ГУНП у Львівській області в порядку ст. 220 КПК України надсилались клопотання про проведення процесуальних (слідчих) дій, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення і на підставі яких можливе встановлення особи, яка вчинила злочин, подальше притягнення її до відповідальності та відшкодування заподіяних збитків /Том 1, а. с. 23-28, 34-40/.

25.01.2019 р. слідчим винесено постанову про часткове задоволення клопотання.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Львова від 14 лютого 2019 року у справі №466/1010/19 скаргу представника ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого задоволено частково, постанову від 25.01.2019 р. скасовано та зобов`язаного слідчого належним чином розглянути клопотання від 18.11.2018 р. про проведення процесуальних дій /Том 1, а. с. 63-70/.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Львова від 25 травня 2020 року у справі №466/10148/17 визнано бездіяльність слідчого щодо відсутності процесуального реагування на клопотання представника ОСОБА_3 про надання для ознайомлення матеріалів кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Львова 14 червня 2021 року у справі № 466/3405/21 визнано бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні вилученого майна у кримінальному проваджені.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Львова 14 червня 2021 року у справі № 466/3405/21 визнано бездіяльність слідчого, яка полягає у недотриманні розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0005420 від 13.12.2016 рок у, чим порушено права потерпілого у даному кримінальному провадженні .

Ухвалами слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова 20 липня 2021 року у справі №463/5030/21 та в справі №463/8783/21 від 27 вересня 2021 відмовлено у визнанні бездіяльності прокурора у кримінальному провадженні № 0005420, оскільки керівник Галицької окружної прокуратури м. Львова у відповідності до вимог ч.2 ст. 308 КПК України виконав вимоги адвоката Стеця Р. Я. в інтересах ОСОБА_3 , а саме розглянув його скаргу та повідомив заявника про результати її розгляду де вказав, що надав письмові вказівки слідчому в порядку ст. 36 КПК України, оскільки досудове розслідування здійснюється неналежним чином, а слідчим допускається тяганина під час проведення слідчих дій / Том 1, а. с. 73-74/.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Львова від 08 листопада 2021 року у справі № 466/10326/21 визнано бездіяльність слід чого щодо ненадання матеріалів кримінального провадження № 0005420 для ознайомлення / Том 1, а. с. 71-72/.

Згідно з листом № 4006/24/3/1- 2019 від 19.02.2019 Головним слідчим управлінням Національної поліції України вивчено матеріали кримінального провадження та встановлено, що досудове розслідування проводиться неналежним чином і з порушенням норм кримінального процесуального законодавства, взаємодія між слідчим та оперативними працівниками перебуває на неналежному рівні, слідчі (процесуальні) дії не проводяться, заходи направлені на розкриття злочину, встановлення обставин його вчинення не вживаються, судові криміналістичні експертизи у кримінальному провадженні не призначені, відеозапис з місця вчинення злочину не оглянуто, місцезнаходження викрадених телефонів не встановлено, допити осіб, які працювали у офісі не проведені, процесуальне рішення щодо передачі речових доказів потерпілому не прийняте.

Окрім цього, вказаним листом ГСУ НПУ надано вказівки в порядку ст. 39 КПК України, які слідчими проігноровано та до теперішнього часу виконані у повному обсязі не були. Належного контролю за виконанням вказаних вказівок слідчими Шевченківського ВП ГУНП у Львівські області зі сторони Слідчого управління ГУНП у Львівській області також не було.

Також, листами з слідчого управління ГУНП у Львівській області № 10185/16/02-19 від 08.08.2019, 2214/16/02-19 від 26.02.2019, 18593/16/02-18 від 20.11.2018, 14746/16/02-17 від 19.10.2017

та листом з Львівської місцевої прокуратури № 2, зареєстрованому у Шевченківському ВП ГУНП у Львівській область за № 8242 від 28.11.2018 слідчим СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області надсилались письмові вказівки про проведення слідчих (розшуковик) дій в порядку ст.ст. 36, 39 КПК України, а також наголошувалось на тому, що досудове розслідування здійснюється із порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, керівництву Шевченківського ВП неодноразово вказано на посилення контролю за виконанням службових обов`язків підлеглими працівниками, стан досудового розслідування у кримінальному проваджену неодноразово визнано незадовільним.

Однак, незважаючи на викладене, письмові вказівки, надані прокуратурою та слідчим управлінням ГУНП у Львівській області виконані не були.

Також, ГУНП у Львівській області повідомило листом від 26.03.2019 р. представника ОСОБА_3 , що за фактами викладеними в зверненні проведено службове розслідування, яким встановлено що у кримінальному провадженні № 0005420 досудове розслідування здійснюється неефективно, з порушенням розумних строків. За результатами службового розслідування підлягають притягненню до дисциплінарної відповідальності слідчі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які зважаючи на ряд обставин не можуть бути притягнуті до відповідальності /Том 1, а. с. 105-107/.

22.08.2019 ГУНП у Львівській області провело службове розслідування за результатами звернення ОСОБА_3 від 27.06.2019 р. яким встановлено, що у кримінальному провадженні № 0005420 досудове розслідування здійснюється неефективно, з порушенням розумних строків. Встановлено втрату супровідного листа про виконання окремого доручення ОУ ГУНП у Львівській області, яким було скеровано вилучений телефон та протокол допиту свідка, в якого цей телефон було вилучено, а також і сам протокол допиту свідка втрачений. За порушення службової дисципліни підлягає притягненню до відповідальності слідчий ОСОБА_8 та начальник СВ Руденко Н.В. /Том 1, а. с.120-125/.

25 червня 2019 року ОСОБА_3 подано до ТУ ДБР розташованого у м. Львові заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 366, 382 КК України працівниками правоохоронного органу ( СВ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області) /Том 1, а. с. 78-84/.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00000774 від 30 липня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364, ч.1 ст.366, ч.3 ст.382 КК України за фактом неналежного виконання слідчими Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області службових обов`язків /Том 1, а. с. 99-100/.

В кримінальному проваджені № 0000774 від 29 липня 2019 року, ОСОБА_9 також визнано потерпілим, після оскарження та скасування постанов слідчого ДБР про відмову у визнанні потерпілим, а також відводу слідчого від розслідування кримінального провадження.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення комісійної судової психологічної №17667/23-61 експертизи від 29.05.2024 року з якого вбачається, що за результатами психологічного дослідження ситуація, що розглядається в цьому дослідженні (бездіяльність слідчих Відділу поліції №1 Львівського районного управління №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005420 від 13.12.2016 року) є для ОСОБА_3 психотравмувальною, внаслідок якої йому спричинено психологічні страждання, моральну шкоду. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_3 моральної шкоди в результаті ситуації, що розглядається в цьому дослідженні (бездіяльність слідчих Відділу поліції №1 Львівського районного управління №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0005420 від 13.12.2016 року) становить 162 мінімальні заробітні плати /Том 1, а. с.248-255/.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що він мотивує позовні вимоги тим, що він має право на відшкодування шкоди від держави за те, що досудове розслідування проводиться тривалий час (понад п`ять років) і є неефективним, що підтверджено чисельними ухвалами слідчих суддів, якими, зокрема, зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП вчинити певні дії у кримінальному провадженні.

Таким чином, позивач вказує, що його право порушено внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає, зокрема, у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Відповідно до ч. 2 ст. 369 КПК України, ухвала є видом судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалами слідчих суддів зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП вчинити певні дії у кримінальному провадженні, однак такі виконані не були.

Слідчим Шевченківського ВП процесуальним прокурором неодноразово надавались письмові вказівки щодо проведення необхідних слідчих та процесуальних дій; керівництву Шевченківського ВП вказано на посилення контролю за виконанням службових обов`язків підлеглими працівниками; письмові вказівки процесуального прокурора слідчими в повному обсязі не виконано.

22.08.2019 ГУНП у Львівській області провело службове розслідування за результатами звернення ОСОБА_3 від 27.06.2019 р. яким встановлено, що у кримінальному провадженні № 0005420 досудове розслідування здійснюється неефективно, з порушенням розумних строків.

З матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні № 0005420 від 13.12.2016 року про підозру не повідомлено жодній особі, крім того слідчим систематично виносились протиправні постанови, які в подальшому були оскаржені до суду та скасовані досудове розслідування триває й надалі, що вбачається з довідки про стан досудового розслідування від 12.07.2024 року, що вказує на халатність органу слідства.

При цьому, у зв`язку з неефективним та надміру довготривалим проведенням досудового розслідування позивач витрачав чимало часу на оскарження протиправних постанов слідчого, ініціювання проведення слідчих дій, перебував у стані постійного дискомфорту, невизначеності від неналежного досудового розслідування та відсутності кінцевого результату за висновками розслідування, розчарування у правдивості державних органів.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати щоденну діяльність, підриву репутації тощо, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, вказаними документами, які містяться у матеріалах справи, була констатована бездіяльність органу досудового розслідування.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Суд, відхиляє доводи ДКСУ про те, що вони не є належним відповідачем у справі, оскільки органи ДКСУ є єдиними розпорядниками коштів державного та місцевих бюджетів, тобто є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з ДКСУ шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

Доводи представника Казначейства про те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача (ДКСУ) у цій справі, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) не беруться до уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Верховний Суд зауважує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21).

Окрім цього, судом встановлено, що досудове розслідування, порушене за заявою позивача, здійснюється тривалий час (з 13.12.2016 року) і є неефективним, що підтверджено чисельними ухвалами слідчих суддів, якими, зокрема, зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області вчинити певні дії у кримінальному провадженні.

Таким чином, позивач вказує, що його право порушено внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає, зокрема, у нездійсненні процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Відповідно до частини першої статті 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала. Відповідно до частини другої статті 369 КПК України, ухвала є видом судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалами слідчих суддів зобов`язано слідчий відділ Шевченківського ВП вчинити певні дії у кримінальному провадженні, однак такі дії не виконані.

Згідно зі статтею 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (див. mutatis mutandis § 59 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, та з відповідачів на користь позивача слід стягнути 200 000, 00 грн., такий розмір відшкодування моральної шкоди позивачеві, відповідає вимогам розумності та справедливості, а також ступеню доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, оскільки через бездіяльність органу досудового розслідування позивач зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяви. У житті позивача з`явились і загострились певні, властиві його особистості, особливості характеру, які вплинули на послаблення ефективності його адаптації, почуття несправедливості, розчарування, злості, відчаю та особистої неспроможності щось змінити. Вбачається загострення остраху потрапити в залежність від ситуації, з якої немає виходу чи рішень, прагнення втечі та відсторонення, наявність потреби перебувати на самоті. Спостерігається песимістична налаштованість щодо можливості довіряти близьким людям, вимушена активізація додаткових витрат ресурсів для утримання контролю над діями. оточуючих. Також, емоційні прояви тривоги та депресії знайшли своє відображення у психосоматичній фізичній болі, апатії, пригніченому настрої, що переживається особою як втрати психофізіологічних сил та мотивації. Необхідність вимушено відстоювати свої права, відмовлятись від життєвих планів, вимушено бути залученим у процес відстоювання справедливості, що спричинило зниження якості життя позивача, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із бездіяльністю органу досудового слідства.

Щодо судового збору, то, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки сторони у справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати слід віднести за рахунок держави.

Окрім цього, відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані з проведенням експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням представника позивача у справі судом призначено судово-психологічну експертизу.

Відповідно до акту здачі-приймання висновку експертів №1767/23-61 від 29.05.2024 року загальна вартість проведеної експертизи становить 16728, 60 грн., яку позивачем було сплачено.

Таким чином, на користь позивача слід стягнути судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 19, 76, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України, ст. ст. 23, 43, 48 Бюджетного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 200 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заданої бездіяльністю органу досудового розслідування .

Стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати за проведення комісійної судової психологічної експертизи в розмірі 16782, 60 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити за безпідставністю.

Повний текст рішення проголошено 24.10.2024 року о 16 год. 45 хв.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя О.Р. Юрків.