Справа № 2-1010/2011
Провадження № 22-ц/4808/813/24
Головуючий у 1 інстанції Бойко М.Я.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Максюти І. О., Фединяка В.Д.

секретаря Кузнєцова В.В.

за участю представника апелянта адвоката Говзана М.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Тарасенка І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2011 року, ухвалене у складі судді Бойка М. Я. в м. Калуші Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_3 . Після смерті мами відкрилася спадщина, до складу якої входить будинковолодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 . За життя мама склала заповіт, яким заповіла усе своє майно в рівних частках їй та ОСОБА_2 , яка є її рідною сестрою.

Зазначала, що 05 листопада 2010 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Однак 10 листопада 2010 року державний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що відсутня первинна реєстрація права власності на житловий будинок. Крім того, нотаріус вказав, що окрім неї спадкоємцем за заповітом є відповідачка у справі, яка на час смерті спадкодавця проживала із нею за однією адресою, а тому прийняла спадщину. Зазначений висновок нотаріуса вважала помилковим, оскільки відповідачка хоть і була зареєстрована за місцем відкриття спадщини, проте фактично в будинку не проживає з 2002 року.

Враховуючи викладене, просила визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 , а саме на: будинковолодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2011 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 , а саме: будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку (А), стайні (Б), стодоли (В), сараю (Г), вбиральні (Д, Е), криниці (№ 1), воріт (№ 2), огорожі (№ 3, № 4), огорожі сусіда (С) та житлового будинку (Є).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка прийняла спадщину після смерті матері, водночас відповідачка у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подала, а тому втратила право на частку у спадковому майні. При цьому на думку суду, відсутність первинної реєстрації права власності на спадкове майно, а також відсутність документа, що посвідчує право власності на таке майно, свідчить про наявність перешкод для оформлення спадщини позивачкою у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання за нею права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_2 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постановою державного нотаріуса ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини спадкового майна, а тому суд першої інстанції повинен був розглядати спір виключно у вказаних межах, а не щодо цілого будинковолодіння. Іншу частину будинковолодіння мама заповіла їй і оскільки суд першої інстанції, вважаючи що вона спадщину після смерті матері не прийняла, повинен був встановити коло спадкоємців за законом і залучити їх до участі у справі, а саме: сина покійної ОСОБА_4 , який був зареєстрований та проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а тому вважається таким, що прийняв спадщину.

Крім того, апелянтка вважає, що суд першої інстанції не врахував, що під постійним місцем проживання спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Просить просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задоволити частково, визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку будинковолодіння, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення дійшов правильного висновку щодо втрати відповідачкою права на частку у спадковому майні, з огляду на те, що остання у 2002 році поїхала за межі України і до спірного будинковолодіння більше не поверталася, участі в його утриманні не брала, із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. При цьому сама по собі реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у спірному житловому будинку не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації.

Заяви (клопотання) учасників справи

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 липня 2024 року ухвалено витребувати з Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області для огляду в судовому засіданні матеріали справи № 0908/4839/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на житло, а також з Калуської державної нотаріальної контори копію спадкової справи № 276, заведену 05 листопада 2010 року після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17 вересня 2024 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Торохтій Я. О. подала до заяву про вступ у справу як представника та клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалами Івано-Франківського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року зазначені заява та клопотання повернуто без розгляду.

18 жовтня 2024 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Торохтій Я. О. повторно подала клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року клопотання задоволено.

22 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Тарасенко І. В. подав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання відмовлено.

23 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Тарасенко І. В. подав повторне клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року задоволено.

Апелянтка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Говзан М. М. у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задоволити.

ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 адвокат Тарасенко І. В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції зіслався на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи

Згідно із заповітом, посвідченим 21 серпня 2006 року ОСОБА_6 секретарем Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 все своє майно заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках (а.с. 13, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим виконкомом Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с. 10, том 1).

Довідкою Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області від 28 жовтня 2010 року № 1192 підтверджено, що згідно погосподарського обліку селищної ради за ОСОБА_3 числиться житловий будинок загальною площею 71,6 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 . Первинна реєстрація права власності на будинок відсутня, правовстановлюючі документи на нього не видавалися.

До дня смерті ОСОБА_3 у вказаному будинку проживали і продовжують проживати: ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_7 (мешканець) (а.с. 9, том 1).

Листом державного нотаріуса Калуської державної нотаріальної контори Локатир М. В. від 10 листопада 2010 року повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки окрім неї, спадкоємцем за заповітом є також ОСОБА_2 , яка спільно проживала із спадкодавцем на час її смерті, тобто прийняла спадщину; відсутня первинна реєстрація права власності та правовстановлюючі документи на будинок (а.с. 4, том 1).

Рішенням Калуського міськрйонного суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 30 листопада 2012 року, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 не проживає у зазначеному житловому будинку без поважних причин вже більше як два роки (а.с. 67-68, том 2).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

В подальшому подібні правові висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені і у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21), які хоть і були зроблені після ухвалення оскаржуваного судового рішення, однак мають вагоме значення для правильного вирішення спору і базуються на одних і тих же нормах матеріального права.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналогічного змісту норми щодо доказування у цивільному процесі діяли і на час ухвалення судом оскаржуваного рішення.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як позивачка, так і відповідачка були зареєстровані із спадкодавцем за однією адресою. Однак фактичне місце проживання відповідачки було відмінним, оскільки з 2002 року, вона не проживала з матір`ю у спірному житловому будинку, що підтверджується, зокрема і рішенням суду, яким відповідачку визнано такою, що втратила право користуванням цим житловим будинком. Із заявою про прийняття спадщини у межах встановленого строку до нотаріуса не зверталася. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про втрату ОСОБА_2 права на спадкування після смерті матері. Будь-яких доказів на спростування факту не проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини ОСОБА_2 не надала.

Доводи апеляційної скарги про те, що частина спадкового майна, яку мати заповіла їй, у зв`язку із неприйняттям нею спадщини, повинна була спадкуватися за законом, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Відповідно до частини першої статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 464/1479/17 вказав, що системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що спадкодавець, складаючи заповіт, визначив конкретних осіб, які матимуть право на спадкування за заповітом. Тобто таким особам спадкоємець надає переважне право на отримання спадщини. У зв`язку з цим застосування частини другої статті 1223 ЦК України може мати місце у випадку, коли заповіт з огляду на певні факти втрачає юридичне значення, зокрема, внаслідок неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом.

Враховуючи, що відповідачка не набула права на спадщину за заповітом після смерті матері, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка є єдиною спадкоємицею за заповітом, а тому згідно з частиною першою статті 1275 ЦК України до неї перейшло і право на спадкування частки, яку не прийняла її сестра. За таких обставин рішення суду про визнання за позивачкою права власності на цілий будинок є законним та обґрунтованим.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2011 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач Л. В. Василишин

Судді: І. О. Максюта

В.Д. Фединяк