Номер провадження: 22-ц/813/4029/24
Головуючий у першій інстанції Донцова Д.Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину по скасуванню заповіту недійсним,

встановив:

У червні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила визнати недійсним правочин про скасування заповіту, вчиненого 15.08.2018 року ОСОБА_4 , відносно заповіту, який складено ним 05.08.2017 року на її користь.

Позов обґрунтовано тим, що з 14.11.2016 року ОСОБА_4 , який був батьком ОСОБА_3 проживав із позивачкою ОСОБА_2 .

27.07.2017 року ОСОБА_4 добровільно пройшов огляд на предмет психічного здоров`я в КУ «Міський психіатричний диспансер», де отримав довідку за №003164 про відсутність в нього відхилень від норми: тобто, що він не потребує в обмеженні дієздатності та відсутність підстав для примусової форми надання психіатричної допомоги.

05.08.2017 року ОСОБА_4 звернувся до Другої Одеської державної нотаріальної контори, де державний нотаріус Маслова М.В. посвідчила: 1) генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_2 ; 2) заповіт, яким він заповів все своє майно на користь ОСОБА_2 .

30.07.2018 року ОСОБА_4 скоїв спробу вчинити суїцид на робочому місці, через що був примусово доставлений до КУ «Одеський обласний центр психічного здоров`я».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

20.06.2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до Малиновської у м.Одесі державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, де державний нотаріус Ігнатенко М.М. видала їй витяг із Спадкового реєстру про те, що заповіт складений 05.08.2017 року на її користь ОСОБА_4 , був скасований ним 15.08.2018 року. З інформаційної довідки №56334447 стало відомо, що спадкова справа відносно майна, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , відкрита 29.05.2019 року за №575/2019. На час смерті ОСОБА_4 єдиною особою, яка могла претендувати на отримання після нього спадщини за законом є його донька ОСОБА_5 .

Скасування ОСОБА_4 15.08.2018 року вказаного вище заповіту вчинене особою, яка хоча і перебувала офіційно дієздатною, але не могла повністю усвідомлювати значення своїх дій.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано правочин про скасування заповіту від 15 серпня 2018 року, який здійснений ОСОБА_4 (зареєстрований в реєстрі №1-944), відносно заповіту складеного ним 05 серпня 2017 року на користь ОСОБА_2 за реєстром №1-1242 на бланку НМЕ 494154 - недійсним. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій до суду апеляційній скарзі, позивачка ОСОБА_2 погоджуючись із рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року зазначає про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства, а саме п.8 ч.2 та п.2 ч.3 ст. 265 ЦПК України, та просить доповнити описову та мотивувальну частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року.

У своїх запереченнях проти ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2023 року скаржниця зауважує про порушення судом першої інстанції вимог ч.ч.3, 4 ст. 265 ЦПК України. Так, ОСОБА_2 наполягає на неповноті викладу обставин та процесуальних дій учасників справи у мотивувальній частині вказаної ухвали.

У поданій до суду апеляційній скарзі, відповідачка ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність прийняття судом першої інстанції до уваги висновків судового-психіатричних експертів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» №552 від 11.12.2019 року та судового-психіатричних експертів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» №470 від 12.10.2022 року, як нечітких, неповних та необґрунтованих та наполягає на необхідності призначення у справі повторної комплексної психологічно-психіатричної експертизи та витребування доказів для її проведення.

Також скаржниця, посилаючись на покази свідків, надані суду та ст. 44 ЗУ "Про нотаріат", наполягає на повній цивільній дієздатності ОСОБА_4 на час скасування 15.08.2018 року заповіту від 05.08.2017 року тому просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

У судовому засіданні представники позивачки адвокати - Мирковіч В.Ю., Буценко В.Є., Беркович Ю.О. підтримали вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 , та заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідачки посилаючись на необґрунтованість її доводів, в задоволенні якої просили відмовити.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_1 та її представник Бочевар М.П. будучи належним чином повідомленими про дату, час, і місце розгляду справи не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

На вказане не впливає подана 29 жовтня 2024 року представником скаржниці адвокатом - Бочевар М.П. через систему «Електронний суд» о 12 год 53 хв. заява про відкладення розгляду цієї справи на іншу дату у зв`язку з оголошенням у м. Одеса повітряної тривоги о 12 год 25 хв, оскільки розгляд справи за вказаною вище апеляційною скаргою відповідачки було призначено о 12 год 30 хв, повітряну тривогу у м. Одеса оголошену о 12 год 23 хв, скасовано о 12 год 55 хв, а судове засідання апеляційним судом розпочато о 13 год 47 хв., у порядку черговості розгляду справ, тобто зі спливом значного часу після відбою повітряної тривоги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що ОСОБА_4 на момент вчинення правочину, а саме 15.08.2018 року скасування заповіту, який укладений 05.08.2017 року, був абсолютно позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, розлади особистості ОСОБА_4 могли чинити істотний вплив на його поведінку, перебував у хворобливому стані психічної діяльності, який мав істотний вплив на його поведінку в момент вчинення правочину - скасування 15.08.2018 року заповіту на ім`я ОСОБА_2 , що був укладений 05.08.2017 року, та дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, до якого суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.

05 серпня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склав заповіт, відповідно до якого він перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, на випадок його смерті зробив розпорядження: усе його рухоме і нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 . Заповіт посвідчений Масловою М.В., державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-1242, на бланку НМЕ 494154.

15.08.2018 року ОСОБА_4 скасував вказаний вище заповіт.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , помер.

29.05.2019 року відповідачка ОСОБА_5 подала до Малиновської державної нотаріальної контори в місті Одесі заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

29.05.2019 року Малиновською державною нотаріальною конторою в місті Одесі було відкрито спадкову справу щодо померлого ОСОБА_4 , номер спадкової справи №575/2019.

20.06.2019 року ОСОБА_2 подала до Малиновської державної нотаріальної контори в місті Одесі заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5, 12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ч.1 ст.1233 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 7 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, скасування заповідачем заповіту є правочином.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтяею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 937/5316/20 (провадження № 61-8217св21) вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним правочину про скасування заповіту, вчиненого 15.08.2018 року ОСОБА_4 , відносно заповіту, який складено ним 05.08.2017 року на її користь, посилалась на те, що на час вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_4 хоча офіційно і був дієздатним, однак через хворобливий стан психічної діяльності не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно п.2 ч.1 ст.105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Так, для з`ясування обставин, які мають значення для справи та потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд, з урахуванням предмету позову, призначив у справі ухвалою від 11.10.2019 року посмертну судово-психіатричну експертизу, а ухвалою від 06.10.2020 року, з метою з`ясування також і психологічного стану ОСОБА_4 на час вчинення оспорюваного правочину судом було призначено судову комплексну психолого-психіатричну експертизу з переліком питань, поставлених перед експертом у письмову клопотанні відповідачки.

Так, відповідно до висновку судового- психіатричних експертів №552 від 11.12.2019 року КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» за результатами проведеного посмертного судово-психіатричного дослідження експертна комісія дійшла висновків: що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовуючи 15.08.2018 року заповіт укладений ним 05.08.2017 року, страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу». Помірно виражений психоорганічний синдром, експлозивний варіант, декомпенсація» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F07/9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за ступенем тяжкості, глибини та виразності абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до висновку судового-психіатричних експертів №470 від 12.10.2022 року КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» за результатами проведеного посмертного судово-психіатричного дослідження експертна комісія дійшла таких висновків.

Судовий експерт-психолог виснувала, що на момент вчинення правочину скасування 15.08.2018 року заповіту на ім`я ОСОБА_2 , що був укладений 05.08.2017 року особистість підекспертного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , характеризувалась значним регресом особистості, суттєвим загостренням (посиленням) преморбідних особистісних рис характеру, появою патологічних проявів особистості, зниженням когнітивних функцій (пам`яті, інтелекту, мислення), розладами в емоційно-вольовій сфері, порушенням контролю збуджень і прояву емоцій, виразною емоційною лабільністю та поверхневістю суджень. Відзначались суттєві прояви «органічного» та «психопатичного» патопсихологічного симптомокомплексів, нестабільність емоційного стану, патологія нервової системи з частою зміною настрою, іпохондрічністю, суїцідальною готовністю з демонстративною ціллю, зниженням здатності до планування поведінки та прогнозу наслідків вчинків, що коїв, лабільністю емоцій, екстрапунітивним типом емоційного реагування в ситуаціях конфлікту, фрустрації з тенденцією уникати власної вини та перекладати її на інших, дефектом пам`яті, інтелектуальною ваговитістю, схильністю до афективної збудливості, дратівливості, вибуховості, негативного сприйняття оточення з потенційною загрозою, формуванням надцінних утворень. Зазначені розлади особистості могли чинити істотний вплив на поведінку ОСОБА_4 в момент вчинення правочину скасування 15.08.2018 року заповіту на ім`я ОСОБА_2 , що був укладений 05.08.2017 року.

В момент вчинення правочину - скасування 15.08.2018 року заповіту на ім`я ОСОБА_2 , що був укладений 05.08.2017 року, ОСОБА_4 перебував у хворобливому стані психічної діяльності, який мав істотний вплив на його здатність сприймати обставин, що мають значення для справи.

Експерти Толмачов О.А. та Василенко А.М. виснували, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовуючи 15.08.2018 року заповіт укладений ним 05.08.2017 року, страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді: «Органічного розладу особистості судинного генезу». Помірно виражений психоорганічний синдром, експлозивний варіант, декомпенсація» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F07/9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за ступенем тяжкості, глибини та виразності абсолютно позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період укладання та підписання заповіту від 05.08.2017 року, виявляв клінічні ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного розладу особистості судинного генезу». Помірно виражений психоорганічний синдром, експлозивний варіант, декомпенсація» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F07/9 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), який за ступенем тяжкості, глибини та виразності не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів виснує, що заявляючи вимоги про визнання недійсним правочину про скасування заповіту, вчиненого ОСОБА_4 15.08.2018 року, позивачка довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, існування на момент його вчинення обставин, передбачених частини 1 статті 225 ЦК України .

Посилання ж ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на покази свідків щодо психічного стану ОСОБА_4 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі суперечать наявним у справі доказам та самі по собі не є належними та достатніми, у розмінні ст. 77, 80 ЦПК України, доказами на підтвердження психічного стану стану особи.

Щодо зауважень скаржниці ОСОБА_1 про те, що під час вчинення оспорюваного правочину дієздатність ОСОБА_4 була перевірена нотаріусом, відповідно до вимог ст. 44 ЗУ "Про нотаріат", колегія суддів зауважує, що правовою підставою позову є частина 1 статті 225 ЦК України, що визначає наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка однак, у цей момент, не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Саме обставини того чи усвідомлював ОСОБА_4 значення своїх дій та (або) чи був здатний керувати ними, відповідно до положень ч.2 ст.77 ЦПК України, і утворили предмет доказування у цій справі, тож, визначення обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_4 під час посвідчення оспорюваного правочину не спростовує доведених позивачкою підстав позову .

Зважаючи на встановлені судом обставини справи, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про те, що ОСОБА_4 на момент скасування 15.08.2018 року заповіту, укладеного 05.08.2017 року, був абсолютно позбавлений здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак і наявності підстав для визнання вказаного правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 за своїм змістом та суттю загалом є запереченнями проти позову ОСОБА_2 , які судом враховано, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції вимог п.8 ч.2 та п.2 ч.3 ст. 265 ЦПК України при складанні повного тексту судового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року та допущення неповноти викладу обставин та процесуальних дій учасників справи у мотивувальній частині ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2023 року, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29-30).

У Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує про безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки відсутність у вказаних судових рішеннях детального викладу епізодів самопошкоджуючої поведінки ОСОБА_4 та процесуальних дій учасників справи, зокрема, опису усіх поданих ними клопотань і заяв у справі, не вплинуло на правильність вирішення спору по суті. Посилання ж скаржниці на можливе трактування окремих абзаців описової частини рішення суду зводяться до її суб`єктивної думки та не є підставою для зміни Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року з вказаних підстав.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржниками не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційних скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом цієї справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції чи його зміни, з мотивів наведених у скаргах.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційних скарг правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова