УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 935/2718/21

провадження № 61-14026ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 16 липня 2014 року між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Серьожкіною О. М.

Позивач вказувала, що договір укладений внаслідок помилки та обману.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаних у позові обставин, зокрема, щодо помилки в природі правочину.

17 жовтня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року у зазначеній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 585/2413/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 947/21472/20, від 20 березня 2024 року у справі № 766/17309/20 та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що за договором дарування від 16 липня 2014 року ОСОБА_2 (дарувальник), діючи особисто, передала безоплатно у власність ОСОБА_3 (обдарований) належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняв вказаний дарунок. Житловий будинок належав ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який посвідчений Коростишівською державною нотаріальною конторою Житомирської області 19 жовтня 1990 року. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0931 га з кадастровим номером :01:009:0222, яку відчужувала за окремим договором дарування одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору.

За договором дарування земельної ділянки від 16 липня 2014 року ОСОБА_2 , яка діяла особисто, (дарувальник) передала безоплатно у власність ОСОБА_3 (обдарований) належну їй земельну ділянку площею 0,0931 га з кадастровим номером :01:009:0222, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 прийняв вказаний дарунок. Земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 800182, який виданий Коростишівською міською радою Коростишівського району Житомирської області 14 вересня 2007 року.

Обидва договори підписані сторонами особисто у присутності приватного нотаріуса Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Серьожкіної О. М. та нею посвідчені 16 липня 2014 року. Перед посвідченням договорів нотаріусом особи сторін встановлені, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки перевірено.

Також у договорах застережено, що сторони діяли добровільно та перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, а попередньо нотаріус їх ознайомила із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочинів і лише тоді, володіючи українською мовою та повністю розуміючи значення своїх дій і правові наслідки укладених договорів, сторони особисто підписали ці договори.

У пунктах 9 обох договорів прописано, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому ОСОБА_2 не має права у зв`язку з дарунком вимагати від ОСОБА_3 вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Також у пунктах 11 договорів визначено, що під прийняттям дарунку слід вважати одержання в присутності нотаріуса ОСОБА_3 оригінального примірника договору після його нотаріального посвідчення. Одночасно із посвідченням договору дарування житлового будинку ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 , а останній прийняв ключі та технічну документацію на житловий будинок.

У пунктах 12 договорів сторони ствердили, що однаково розуміють значення і умови цих договорів та їх правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при їх укладенні.

Також у пункті 17 договору дарування житлового будинку та у пункті 16 договору дарування земельної ділянки сторони договорів підтвердили, що ними особисто у повному обсязі прочитані тексти договорів українською мовою, оскільки вони володіють українською мовою, укладення договорів відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договорів заперечень у них немає і у текстах договорів зафіксовані усі істотні умови, сторони договору однаково розуміються їх значення, зміст, умови договору, їх правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за цими договорами, про що свідчать їх особисті підписи на цих договорах.

Договори складалися у двох примірниках, один із яких зберігається у справах приватного нотаріуса, а інший, викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів, виданий ОСОБА_3

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15.

Похилий вік та стан здоров`я позивача не свідчать, що вона неправильно сприйняла фактичні обставини оспорюваного правочину.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 714/610/20.

Враховуючи викладене, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вік та стан здоров`я ОСОБА_2 були перешкодою для сприйняття нею фактичних обставин правочинів та їх укладення.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що позивачем не надано доказів, що оскаржувані нею договори дарування вчинялися під впливом помилки та нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочинів, що вплинуло на волевиявлення ОСОБА_2 . Тобто, позивач не довела обставин, необхідних для визнання договорів дарування недійсними на підставі статей 203, 229 та 717 ЦК України.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров