Справа № 523/2804/22
Провадження №2/523/2222/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання -Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду№7, в м. Одесі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіна Тетяна Олександрівна, про визнання недійсним договору довічного утримання,-

В С Т А Н О В И В:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіна Тетяна Олександрівна, в якій просив :

- визнати недійсним договір довічного утримання серія та номер: 1926, посвідчений 21.11.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєкіною Тетяною Олександрівною, який був укладений між померлим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ,;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74 кв.м., житловою площею 44.3 кв.м., земельну ділянку з кадастровим номером: :68:035:0006 за ОСОБА_4 , а також скасувати запис про заборону на відчуження квартири № 34258104 від 21.11.2019 року, внесений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєкіною Тетяною Олександрівною.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 20 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору

Позовна заява мотивована тим, що батько позивача - ОСОБА_3 , не зважаючи на похилий, не потребував сторонньої допомоги та жив окремо у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Після його смерті позивачу стало відомо про існування договору довічного утримання укладеного 21.11.2019 року між померлим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Позивач був впевнений в тому факті, що за життя його батько не розпоряджався належним йому майном, оскільки ніколи не висловлювався з приводу бажання відчуження майна, а навпаки висловлювалась щодо того, що після його смерті все успадкує позивач, як спадкоємець 1 черги. Перед смертю батька його навідував тільки позивач. Оскільки ОСОБА_3 за життя жодного разу не висловлював свої наміри щодо відчуження домоволодіння та земельної ділянки, не розповідав про відвідування нотаріуса, тому дійсність договору довічного утримання викликає великі сумніви щодо законності та правомірності.

Посилаючись на те, що у позивача є всі підстави вважати, що на час укладення договору довічного утримання № 1926 від 21.11.2019 року батько перебував під фізичним, психологічним тиском з боку відповідача, яка скориставшись його похилим віком ввела його в оману, примусивши укласти договір довічного утримання, позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою.

В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що 21 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду), який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Тетяною Олександрівною та зареєстровано в реєстрі за № 1926. Під час посвідчення Договору довічного утримання (догляду) нотаріусом було виконані всі вимоги встановлені законом що не дає підстав для визнання його недійсним, зокрема і перевірено дієздатність сторін.

Відносно посилання позивача на те що ОСОБА_3 проживав в будинку один, а вона з ним не проживала, зазначила, що умови щодо проживання разом в Договорі довічного утримання (догляду) не передбачені.

Натомість у п. 9 Договору довічного утримання (догляду) встановлено, що ОСОБА_2 зобов`язана забезпечити ОСОБА_3 житлом шляхом збереження права за ним безоплатного довічного проживання у відчужуваному будинку в цілому, що було виконано в повному обсязі до дня його смерті.

Відповідач вказала, що з моменту укладення Договору довічного утримання (догляду) ОСОБА_3 жодного разу не звертався до будь-яких органів з метою розірвання означеного договору.

Крім того, вказала на відсутність доказів укладення договору довічного утримання під фізичним психологічним тиском з боку відповідача, без дійсної волі ОСОБА_3 і того що в момент укладення спірного договору батько позивача не розумів своїх дій.

Вказала, що з ОСОБА_3 вони знайомі ще з 2009 року, за довго до укладення Договору довічного утримання (догляду). Між ними, не зважаючи на різницю у віці були добрі дружні стосунки, вони разом відмічали свята, вона разом з чоловіком постійно відвідувала ОСОБА_3 , надавали йому всіляку допомогу ще до укладення договору. ОСОБА_3 за життя був адекватною, життєрадісною дієздатною людиною. Всі витрати на проведення поховання несла вона (а.с.116-121, Том 1).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Бузова Т.Г. просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши учасників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Судом встановлено.

21 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду), який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Тетяною Олександрівною та зареєстровано в реєстрі за № 1926. Зміст договору додатково прочитано сторонами нотаріусом вголос з одночасним перекладом з української на російську мову, після чого нотаріусу підтверджено, що його зміст повністю відповідає дійсним намірам сторін (а.с. 62-63, Том 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельної ділянки з кадастровим номером: :68:035:0006 з цільовим призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0235 га та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 74 кв.м., житловою площею 44.3 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання , серія та номер 1926, виданого 21.11.2019 року (а.с.27-30, Том1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ; 674742 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ( а.с.67, Том 1).

Похованням займалася ОСОБА_2 , що підтверджується копіями договорів -замовлення (а.с.135, 136, Том 1).

З копії спадкової справи № 125/2021 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 вбачається що :

-01 липня 2019 року ОСОБА_3 зробив розпорядження, яким все своє майно заповів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 . У цьому зв`язку заявив, що позбавляє права спадкування і за заповітом, і за законом свого сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

-після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла ОСОБА_2 шляхом подання заяви приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіній Т.О.;

- ОСОБА_5 відмовилася від прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_3 , шляхом подання заяви приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіній Т.О. (а.с.64-85, Том 1).

Отже спір між сторонами виник з підстав введення померлого ОСОБА_3 в оману та тиску на нього під час укладання договору довічного утримання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на введення відповідачем ОСОБА_3 в оману під час укладення договору довічного утримання (догляду), вчинення з боку відповідача фізичного та психологічного тиску. При цьому в правовому обґрунтуванні позивач посилається на ст. ст. 225, 231 ЦК України.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним (стаття 745 ЦК України).

Відповідно до статті 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї сторони, висновок якої повинен оцінюватись судом як окремо, так і в сукупності з іншими доказами.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц та від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Щодо посилання позивача на введення відповідачем ОСОБА_3 в оману під час укладання спірного договору.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21) зазначено: «тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.)».

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (див. постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року у справі № 464/6785/14-ц (провадження № 61-21405св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що ОСОБА_6 жодного разу не висловлював свої наміри щодо відчуження домоволодіння та земельної ділянки, не розповідав про відвідування нотаріуса, тому дійсність договору довічного утримання викликає в позивача великі сумніви, оскільки неповідомлення батьком позивача про укладення договору довічного утримання не свідчить про його суперечність закону.

Також суд критично відноситься до посилань позивача про те, що в момент укладення договору ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, поскільки позивач сам вказує в позовній заяві про те, що батько не потребував сторонньої допомоги та жив окремо у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє показання свідка сторони позивача - ОСОБА_7 , яка повідомила, що про договір довічного утримання їй нічого не відомо, спілкувалися з ОСОБА_3 як сусіди, віталися та розмовляли, поскільки вони не підтверджують обставини викладені у позовні заяві.

Суд не приймає до розгляду докази - показання свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , з підстав викладених в ухвалі суду від 02.04.2024 року та відповідно до ст.76, ч.8 ст. 83 ЦПК України.

Суд приймає до уваги пояснення свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , так як вони підтверджують обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Відтак, судом встановлено, що відповідач категорично заперечує проти позовних вимог, при цьому позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів в порядку ст.ст.76-80, ч. 1 ст.81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме введення відповідачем ОСОБА_3 в оману під час укладення спірного договору, вчинення з боку відповідача фізичного та психологічного тиску на ОСОБА_3 , що останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними під час вчинення правочину.

Суд дійшов до висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів для висновку про підписання договору довічного утримання від 21 листопада 2019 року особисто ОСОБА_3 як стороною цього договору, та укладення договору з відповідачем за власним волевиявленням, яке відповідало його внутрішній волі, оскільки підстав вважати, що ОСОБА_3 в момент укладення договору не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, відсутні.

Зокрема для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) надав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі №234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).

Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження позовних вимог : введення відповідачем ОСОБА_3 в оману під час укладення спірного договору, вчинення з боку відповідача фізичного та психологічного тиску на ОСОБА_3 , не усвідомлення ОСОБА_3 значення своїх дій та/або керування ними під час вчинення спірного правочину, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання від 21.11.2019 року слід відмовити.

Стосовно скасування запису про державну реєстрацію права власності, суд зазначає, що вказані позовні вимоги є похідними від основної вимоги, яка є недоведеною.

Відповідно до ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, відсутні підстави для стягнення понесених стороною позивача судових витрат.

Керуючись ст. ст. 5,6, 258-262, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіна Тетяна Олександрівна, про визнання недійсним договору довічного утримання.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 17.10.2024 року .

Суддя: