справа № 370/1941/23
провадження № 22-ц/824/9580/2024
головуючий у суді І інстанції Білоцька Л.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 4 грудня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - АТ «Креді Агріколь Банк», банк, позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач), в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1/2779344 від 28 січня 2022 року у сумі 354 520,27 грн, яка складається з: 74 155,59 грн - прострочена заборгованість; 162 253,73 грн - строкова заборгованість; 875 грн - комісія; 3125,86 грн - нараховані відсотки; 13 125 грн - прострочена комісія; 100 985,09 грн - прострочені відсотки. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 5317,80 грн зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до укладеного комплексного договору №1/2779344 від 28 січня 2022 року позивачем було надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 250 000 грн, строк кредитування - 36 місяців, зі сплатою 34,00 % річних (тип процентної ставки - фіксована), комісія за відкриття поточного рахунка - 80 грн, та комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 0,35 % від початкової суми кредиту (сплачується) щомісячно в гривні.

У порушення ст.ст.526, 527, 530, 1054 ЦК України та умов договору відповідач своїх зобов`язань не виконує, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 4 грудня 2023 року позовні вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором №1/2779344 від 28 січня 2022 року у сумі 354 520,27 грн, яка складається з: 74 155,59 грн - прострочена заборгованість; 162 253,73 грн - строкова заборгованість; 875 грн - комісія; 3125,86 грн - нараховані відсотки; 13 125 грн - прострочена комісія; 100 985,09 грн - прострочені відсотки.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь АТ «Креді Агріколь Банк» 5317,80 грн, судових витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, яка становить по простроченому тілу кредиту 38 024,80 грн, по прострочених відсотках 55 423,87 грн. Розподілити судові витрати на правову допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що не погоджується з нарахуванням комісії у розмірі 875 грн та 13 125 грн з огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду при розгляді 13 липня 2022 року цивільної справи № 496/3134/19 виснувала, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості, зокрема, плата за надання інформації про стан кредиту є нікчемною.

Звертає увагу, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору №1/2779344 від 28 січня 2022 року не передбачене право банку на дострокове повернення кредиту у разі прострочення позичальником виконання зобов`язання щодо повернення боргу.

Вказує, що згідно з пунктом 2.3.4. Правил надання споживчого кредиту в АТ «Креді Агріколь Банк» та умови страхування життя позичальника (далі - Правила) у разі несплати позичальником чергового платежу по кредиту та/або процентам за користування кредитом та/або комісії, згідно з умовами Договору протягом 30 днів, банк направляє позичальнику письмове повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитом, в якому вказується розмір заборгованості з урахуванням належних до сплати суми кредиту, процентів, комісій, штрафних санкцій. Вказує, що якщо позичальник протягом 31 дня з моменту направлення йому письмової вимоги банком не виконає вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентами, комісіями, штрафними санкціями, банк вправі розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду за стягненням на кошти та/або майно позичальника в порядку, передбаченому законодавством України (пункт 2.3.6. Правил).

Зазначає, що у матеріалах справи (а. с. 7) міститься копія повідомлення, адресованого відповідачу, яке нібито було направлене на її адресу реєстрації та фактичну адресу, про існуючу заборгованість по кредитному договору та необхідність її погасити, а також міститься вимога про дострокове виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № 1/2779344 від 28 січня 2022 року, яка теж, нібито, направлена на адресу її реєстрації та фактичну адресу, однак копія повідомлення та вимоги не можуть братися судом до уваги, оскільки не є належними доказами направлення з огляду на те, що належним доказом направлення повідомлення та вимоги відповідачу на адресу її реєстрації та адресу фактичного проживання має бути чотири бланка опису вкладення, завірені відповідним відділенням зв`язку, разом з чотирма фінансовими чеками про відправлення, такий в матеріалах справи відсутній.

Звертає увагу, що якщо кредит видавався на споживчі цілі, то кредитор з метою реалізації свого права на дострокове повернення кредиту повинен в обов`язковому порядку використати процедуру досудового врегулювання спору. Лише у випадку незадоволення вимоги кредитора останній може звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Також звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 1048, 1050 ЦК України позивач має право на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та отримання процентів за користування кредитними коштами за договором за період з 28 січня 2022 року (дата отримання кредиту) до 4 січня 2023 року (а. с. 8) (дата створення відповідачем вимоги банку про дострокове повернення кредиту, доказів надіслання якої немає), однак станом на 12 липня 2023 року за відповідачем обліковувалась заборгованість у сумі 354 520,27 грн, яка складається:162 253,73 грн суми строкової заборгованості по кредиту; 74 155,59 грн суми простроченої заборгованості по кредиту; 3 125,86 грн суми заборгованості по нарахованим відсоткам;100 985,09 грн суми заборгованості по простроченим відсоткам. А тому вважає, що банк має право на стягнення прострочених процентів виключно у сумі 60 711,77 грн (виключно у разі їх правильного нарахування), як зазначено у вимозі про дострокове погашення кредиту від 1 квітня 2023 року (а. с. 8).

З урахуванням зазначеного вказує, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення простроченої заборгованості, яка зазначена у вимозі від 4 січня 2023 року, яка з урахування розрахунку сторони відповідача становить: по простроченому тілу кредиту - 38 024,80 грн, по прострочених відсотках - 55 423,87 грн.

11 квітня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача АТ «Креді Агріколь Банк» - адвоката Коллер Ю.С., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що положення п. 1.4.2. кредитного договору, яким сторони визначили обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду обслуговування кредитної заборгованості, відповідає нормам спеціального закону, а саме Закону України «Про споживче кредитування».

Зазначає, що на момент укладення кредитного договору на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем в частині комісії поширювався Закон України Про споживче кредитування», який на відміну від Закону України «Про захист прав споживачів» не містив норми про заборону комісії.

Звертає увагу, що сторони у кредитному договорі встановили право банку на дострокове стягнення заборгованості та на підтвердження відправлення банком на адреси позичальника повідомлення від 15 листопада 2022 року із вимогою погасити наявну прострочену заборгованість та вимоги від 4 січня 2023 року із вимогою про дострокове погашення у повному обсязі зобов`язання за кредитним договором надає докази направлення вимог.

Вказує, що сторони у кредитному договорі встановили право нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості.

Також вказує, що сторони мають право заявляти у судовому засіданні клопотання, надавати пояснення, відповідач своїм правом надати пояснення щодо часткової сплати суми боргу після подачі позовної заяви банком не скористалась. З огляду на це, вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення, яке ґрунтується на матеріалах справи.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Стрикаль О.В. просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, яка становить по простроченому тілу кредиту 38 024,80 грн, по прострочених відсотках 55 423,87 грн.

Представник позивача АТ «Креді Агріколь Банк» - адвокат Лішневський І.Г. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

17 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Стрикаль О.В. про долучення доказів на стадії апеляційного розгляду справи, а саме квитанції сплати ОСОБА_1 за кредитним договором від 1 грудня 2022 року, 19 серпня 2023 року, 9 вересня 2023 року, 9 жовтня 2023 року, 13 листопада 2023 року, 12 грудня 2023 року, 10 січня 2024 року, 5 лютого 2024 року.

Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки відповідачем не були доведені виняткові обставини, внаслідок яких сторона відповідача була позбавлена права подати такі докази до суду першої інстанції, або разом із апеляційною скаргою, колегією апеляційного суду у задоволенні клопотання було відмовлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між АТ «Креді Агріколь Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №1/2779344 від 28 січня 2022 року, умови якого позивачем було виконано шляхом надання відповідачу кредитних коштів, а відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись в повному обсязі із таким рішенням суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 28 січня 2022 року ОСОБА_1 підписала Заяву-Анкету № 02022 на отримання готівкового кредиту «Свобода» (а.с. 26-27).

28 січня 2022 року відповідач був ознайомлений з паспортом споживчого кредиту (а.с. 28-31), що підтверджено підписом позичальника.

28 січня 2022 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 1/2779344 (далі - кредитний договір), відповідно до п.1.1 якого банк надав відповідачу кредит у сумі 250 000 грн строком на 36 місяців - з 28 січня 2022 року по 27 січня 2025 року включно. Відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати платежі за користування кредитом щомісячно в число, визначене графіком платежів по кредиту (додаток №1), який є невід`ємною частиною кредитного договору (а.с. 20-25).

Відповідно до п.1.2. кредитного договору, кредит надається на споживчі потреби шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

Відповідно до п.1.4. кредитного договору відповідач зобов`язувався щомісяця сплачувати проценти у розмірі 34,00% річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором та комісійну винагороду в розмірі 0,35% в місяць від суми кредиту.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у зазначеному в договорі розмірі, що підтверджується платіжною інструкцією №41381475-1 від 28 січня 2022 року (а.с. 9).

У порушення умов договору відповідач належним чином зобов`язання не виконує, у зв`язку із чим має заборгованість перед позивачем (згідно розрахунку позивача, а.с. 6) станом на 12 липня 2023 року у сумі 354 520,27 грн, яка складається з: 74 155,59 грн - прострочена заборгованість; 162 253,73 грн - строкова заборгованість; 875 грн - комісія; 3 125,86 грн - нараховані відсотки; 13 125 грн - прострочена комісія; 100 985,09 грн - прострочені відсотки, яка підтверджується також випискою з рахунку боржника (а.с. 10-19).

До матеріалів справи надано лист-повідомлення №10451 від 15 листопада 2022 року про виникнення простроченої заборгованості за комплексним договором №1/2779344 від 28 січня 2022 року та пропозицію щодо добровільної сплати боргу (а.с. 7).

До матеріалів справи також надано вимогу щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за Комплексним договором №1/2779344 від 28 січня 2022 року, яка датована 4 січня 2023 року (а.с. 8).

Вищезазначені листи, як стверджує позивач, з боку відповідача були залишені без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Зі змісту кредитного договору, що є предметом дослідження у цій справі вбачається, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

Матеріали справи також не містять доказів, що споживач користувався такими послугами.

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.4.2 щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, а відтак обов`язковим, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі №168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

Ці висновки узгоджуються також з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).

Відповідні доводи апеляційної скарги є обґрунтованими відповідачем та не спростовані позивачем.

З урахуванням викладеного, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у частині стягнення суми комісії у розмірі 875 грн та 13 125 грн простроченої комісії є помилковими.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.

В матеріалах справи містяться вимога від 15 листопада 2022 року №10451 про виникнення простроченої заборгованості за комплексним договором №1/2779344 від 28 січня 2022 року та пропозиція щодо добровільної сплати боргу (а.с. 7) та вимога від 4 січня 2023 року щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за договором з вимогою протягом 30 днів достроково повернути банку у повному обсязі всю суму кредиту та інші платежі передбачені кредитним договором №1/2779344 від 28 січня 2022 року (а.с. 8).

Відповідно до вимоги щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № 1/2779344 від 28 січня 2022 року, яка була сформована банком, однак докази її направлення відсутні, станом на 1 квітня 2023 року за відповідачем рахується прострочена заборгованість, яка становить: прострочений кредит - 38 362,95 грн; прострочені проценти - 60 711,77 грн; прострочена комісія - 7 875 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів - 0 грн (а.с. 8).

У вимозі банк, посилаючись на ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умови кредитного договору, вимагає протягом 30 днів з дати отримання даної вимоги достроково повернути банку у повному обсязі всю суму кредиту та інші платежі, передбачені кредитним договором, а саме: сума кредиту - 236 409,32 грн; проценти - 60 711,77 грн;комісія - 7 875 грн; пеня за несвоєчасне погашення кредиту та процентів - 0 грн.

Відповідно до вимог ст. 1048, 1050 ЦК Українипозикодавець наділений правом на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та отримання процентів за користування кредитними коштами за договором.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем до позову не надані належні докази про направлення банком вимоги про дострокове повернення кредитної заборгованості. Відповідач факт отримання обох вимог не визнає, тому відповідні обставини підлягали доведенню. Лише до відзиву на апеляційну скаргу позивачем були додані докази направлення вимог відповідачеві, однак клопотання про залучення цих доказів до справи на стадії апеляційного перегляду справи із зазначенням виключних підстав для залучення цих доказів на стадії апеляційного провадження не заявлено. Відтак, такі докази не можуть бути взяті до уваги.

Ураховуючи наведене, колегія апеляційного суду визнає доведеними підстави лише щодо стягнення з відповідача на користь позивача простроченої заборгованості. Підстави для стягнення достроково суми кредитних зобов`язань, на переконання колегії апеляційного суду, є недоведеними.

Не погоджуючись із наданим банком розрахунком стороною відповідача було наведено власний розрахунок заборгованості, відповідно до якого банк має право на стягнення прострочених процентів виключно у сумі 60 711,77 грн, як зазначено у вимозі про дострокове погашення кредиту від 1 квітня 2023 року (а.с. 8).

Як убачається із наведеного відповідачем контр розрахунку, при його обчислені відповідач керувався загальними положеннями черговості розподілу сплачених коштів та Правил.

Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Пунктом 1.6. Правил встановлено, що у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги банку у такій черговості: прострочена до повернення сума кредиту; прострочені проценти за користування кредитом; нарахована сума кредиту (поточний платіж згідно з графіком платежів за кредитом); нараховані проценти за користування кредитом (поточний платіж згідно з графіком платежів за кредитом); прострочена комісія; нарахована комісія (поточний платіж згідно з графіком платежів за кредитом); неустойка (пеня, штраф) та інші платежі.

Так, судом апеляційної інстанції в цій постанові встановлено, що нарахування комісії щомісяця в сумі 875 грн не відповідає нормам чинного законодавства.

Матеріалами справи встановлено та підтверджується розрахунком відповідача, який не спростований позивачем, що відповідач сплачувала кошти за кредит в такі дати, а саме: 9 лютого 2022 року - 12 100 грн, 23 березня 2022 року - 12 050 грн, 27 квітня 2022 року - 4 000 грн, 8 листопада 2022 року 240 грн, 1 грудня 2022 року - 1 000 грн, що підтверджується випискою по рахунку.

Тобто, по графіку відповідач 28 лютого 2022 року мала сплатити на користь банку 12 042,97 грн. Відповідач 9 лютого 2022 року сплатила 12 100 грн. Відповідно сума 12 100 грн підлягає розподілу шляхом зарахування 4 084,64 грн у рахунок тіла кредиту та 7083,33 грн у рахунок сплачених відсотків, оскільки 932,03 грн як переплата, відповідно до п.1.4.6.Правил зараховується на погашення тіла кредиту на наступний місяць.

Наступний платіж по графіку мав бути 28 березня 2022 року. Відповідач сплатила кошти, а саме: 23 березня 2022 року у сумі 12 050 грн. Відповідно сума 12 050 грн підлягає розподілу шляхом зарахування 4 200,37 грн у рахунок тіла кредиту та 6 967,60 у рахунок сплачених відсотків. 882,03 грн є переплата, яка відповідно до п.1.4.6.Правил зараховується на погашення тіла кредиту на наступний місяць. Таким чином, переплата на тіло кредиту за підсумком двох платежів становить 932,03 + 882,03 = 1 814,06 грн.

Наступний платіж по графіку мав бути 28 квітня 2022 року у сумі 4 319,28 грн.

Напередодні, 27 квітня 2022 року відповідач сплатила 4 000 грн. Враховуючи переплату в сумі 1 814,06 грн на відсотки зараховується: 1 814,06 + 4 000 - 4 319,38 = 1 494,68 грн. У борг по відсотках зараховується 6 848,59 - 1 494,68 = 5 353,91 грн.

У період з травня 2022 року по жовтень 2022 року від відповідача коштів на погашення боргу не надходило, а тому в борг зараховуються відповідні платежі по тілу та відсотках відповідно до графіку погашення кредиту.

8 листопада 2022 року банк самостійно списав з рахунку відповідача кошти в сумі 240 грн на погашення кредиту. Відповідно до п. 1.6. Правил 28 листопада 2022 року на цю суму зменшується відповідний платіж по тілу кредиту, тобто в борг по відсоткам зараховується сума 5 252,41 грн - 240 = 5 012,41 грн. Відсотки в сумі 5 915,56 грн повністю зараховуються в борг.

1 грудня 2022 року відповідач сплатила 1 000 грн. 28 грудня 2022 року сума тіла кредиту зменшується на 1 000 грн, в борг по тілу кредиту зараховується 5 401,23 - 1 000 - 4 401,23. Відсотки в сумі 5 766,74 грн повністю зараховуються у борг.

Ураховуючи наданий стороною відповідача розрахунок, заборгованість становить: сума простроченої заборгованості по тілу кредиту станом на день пред`явлення вимоги від 4 січня 2023 року 38 024,80 грн; сума прострочених відсотків станом на день пред`явлення вимоги 4 січня 2023 року 55 423,87 грн.

Із апеляційної скарги відповідача вбачається, що вона визнає такий розмір заборгованості, а саме в загальному у сумі 93 448,67 грн, в яку входить 38 024,80 грн - прострочене тіло кредиту та 55 423,87 грн - прострочені відсотки.

Позивач такий розрахунок ніяким чином не спростовує, оскільки заперечує в цілому доводи апеляційної скарги про відсутність у нього права нараховувати комісію, дострокового стягнення усієї суми кредитних зобов`язань та відсотки після направлення дострокової вимоги про повернення усієї суми кредиту. Скільки доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції були визнані обґрунтованими та доведеними, а заперечення проти апеляційної скарги були відхилені, суд не може визнати правильним здійснений позивачем розрахунок заборгованості.

Підстав вважати розрахунок відповідача невірним колегією суддів не встановлено.

Позивач мав процесуальну можливість спростувати наведений у апеляційній скарзі розрахунок відповідача, але такою можливістю не скористався та не надав власних розрахунків.

На відповідний обов`язок щодо вчинення таких процесуальних дій для спростування розрахунку заборгованості звернуто увагу у пункті 129 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 93 448,67 грн.

Як уже було зазначено в цій постанові, 17 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Стрикаль О.В. про долучення доказів на стадії апеляційного розгляду справи, а саме квитанції сплати ОСОБА_1 за кредитним договором від 1 грудня 2022 року, 19 серпня 2023 року, 9 вересня 2023 року, 9 жовтня 2023 року, 13 листопада 2023 року, 12 грудня 2023 року, 10 січня 2024 року, 5 лютого 2024 року. У задоволені відповідного клопотання було відмовлено, оскільки не надано доказів, неможливості подання їх до суду першої інстанції.

Крім того, як слідує із наведених розрахунків зі сторони як позивача, так і відповідача, платіж за 1 грудня 2022 року у сумі 1000 грн, був врахований.

Решта рахунків, які були проведені 19 серпня 2023 року, 9 вересня 2023 року, 9 жовтня 2023 року, 13 листопада 2023 року, 12 грудня 2023 року, 10 січня 2024 року, 5 лютого 2024 року не могли бути враховані судом першої інстанції, оскільки частина їх, що були сплачені до розгляду справи судом першої інстанції, не була надана до суду, а частина - була сплачена після винесення судового рішення.

Колегія апеляційного суду звертає увагу, що сторона відповідача вправі надати відповідні докази стягувачу чи виконавцю для врахування їх у рахунок виконання судового рішення. Крім того, ураховуючи, що за наслідками розгляду справи встановлено доведеним право позивача на стягнення тільки простроченої заборгованості, тому обов`язок відповідача щодо сплати чергових платежів, що включають як тіло кредиту так і відсотки за користування кредитом, продовжується. Відтак доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для нарахування відсотків є помилковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 5 317,80 грн, а позовні вимоги є обґрунтованими на 26,36 %, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 401,77 грн (26,36 % від 5 317,80 грн).

За подачу апеляційної скарги розмір судового збору становить 7 976,70 грн, які були сплачені ОСОБА_1 та які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 5 874,04 грн (73,64%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи взаємозалік судових витрат позивача і відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у розмірі 4 472,27 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 4 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» () заборгованість станом на 4 січня 2023 року за договором кредиту №1/2779344 від 28 січня 2022 року у розмірі 93 448 (дев`яносто три тисячі чотириста сорок вісім) грн 67 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд справи в апеляційному суді у розмірі 4 472 (чотири тисячі чотириста сімдесят дві) грн 27 коп.

В задоволенні решти частини позовних вимог Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба