Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Гришка О.Я., за участі секретаря судового засідання Федорини А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Шаталової О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Оржицької селищної ради про визнання права власності за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

У позовній заяві вказано, що позивач працював у Сільськогосподарському товаристві з обмеженою відповідальністю «Райозеро» та був пайовиком цього підприємства. 12.09.2011 між СТОВ «Райозеро» в особі ліквідатора Крючкової І.В. та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого позивач придбав нежитловий об`єкт виробниче приміщення складу за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що зазначений об`єкт нерухомості був йому переданий на підставі акта приймання-передачі майна від 12.09.2011 та в подальшому використовувався ним виключно для задоволення власних господарських потреб як фізичної особи.

У позовній заяві позивач вказує, що 11.11.2011 рішенням № 29 виконавчого комітету Райозерської сільської ради Оржицького району Полтавської області за ОСОБА_1 визнано право приватної власності на нежитлову будівлю-склад за адресою: АДРЕСА_1 та включено дану будівлю до відношення Райозерської сільської ради Оржицького району Полтавської області на проведення технічної інвентаризації. Однак, нежитлова будівля, яка знаходиться за вищевказаною адресою, в Комунальному підприємстві «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» не була зареєстрована.

Позивач стверджує, що він впродовж тривалого часу, а саме: з 12.09.2011 (більше 12 років) правомірно та на законних підставах володіє об`єктом нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , проводить ремонтні роботи у вказаній будівлі та здійснює інші заходи з обслуговування даного приміщення, тобто відкрито, добросовісно та безперервно володіє виробничою будівлею (складом) і несе тягар її утримання в повному обсязі.

Посилаючись на вищевикладені обставини позивач ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на виробничу будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з приміщення складу (літера «А») загальною площею 231,6 м?.

Ухвалою суду від 29.07.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, у своїх поясненнях посилалася на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання, в якому просив справу розглянути без його участі, вказав, що при ухваленні рішенні покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши представника позивача, заслухавши показання позивача, якого було допитано за його клопотанням у якості свідка,дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно постанови Господарського суду Полтавської області від 11.05.2010 Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Райозеро» визнано банкрутом та було відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 13-14).

Згідно протоколу зборів комітету кредиторів СТОВ «Райозеро» від 12.09.2011 було прийнято рішення про затвердження прямого продажу виробничого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с. 17-18, 22-24).

12.09.2011 між СТОВ «Райозеро» в особі ліквідатора Крючкової І.В. та ОСОБА_1 був підписаний договір купівлі-продажу, у якому зазначено, що позивач придбав нежитловий об`єкт (виробниче приміщення складу) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15, 22-24).

У акті приймання-передачі майна від 12.09.2011 вказано, що об`єкт нерухомості за вищевказаною адресою був переданий позивачу ОСОБА_1 (а.с. 16).

Рішенням виконавчого комітету Райозерської сільської ради Оржицького району Полтавської області № 29 від 11.11.2011 «Про право власності на нежитлову будівлю-склад» було визнано право приватної власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю-склад за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19).

У відношенні про проведення технічної інвентаризації нежитлових будівель сільський голова Райозерської сільської ради Оржицького району Полтавської області просив Лубенське МБТІ провести технічну інвентаризацію, зокрема, нежитлової будівлі за вищевказаною адресою, та виготовити технічну документацію на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 20).

Згідно довідки Комунального підприємства «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 01.05.2024 № 833 станом на 31.12.2012 нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_2 в Комунальному підприємстві «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» не зареєстрована (а.с. 21).

ТОВ «Експертне бюро «Рідний дім» було виготовлено технічний паспорт на виробничу будівлю за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 25-29).

Вартість спірної нежитлової будівлі становить 62600 грн. (а.с. 30-53).

Позивач ОСОБА_1 , який за його згодою був допитаний в судовому засіданні 22.10.2024 в якості свідка, показав, що він почав використовувати спірну нежитлову будівлю з 2011 року. Він вважав, що придбав цю будівлю, оскільки підписав відповідний договір купівлі-продажу та сплатив визначену у договорі суму коштів. З цього часу (більше 12 років) він безперервно використовує будівлю для власних потреб для зберігання свого майна. Він використовував вказану будівлю відкрито і ні від кого не приховував цього факту. Односельці і представники органів місцевого самоврядування знали про використання ним спірної будівлі. Жодних претензій за цей час від державних органів, від органів місцевого самоврядування, від фізичних чи юридичних осіб до нього з приводу використання спірної будівлі не було.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно пунктів 9, 11, 14 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Вказане узгоджується зі змістом постанови Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 923/82/19.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За таких обставин, враховуючи, що позивач більше 12 років відкрито, безперервно та добросовісно володіє нерухомим майном, а саме: виробничою будівлею що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з урахуванням доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, є підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю. При цьому суд враховує також те, що від відповідача у справі не надійшло заперечень проти задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 15, 328, 344 ЦК України, ст. 12, 13, 81, 142, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Оржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області (місцезнаходження: вул. Центральна, 21, сел. Оржиця, Лубенський район, Полтавська область, ) про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) право власності за набувальною давністю на виробничу будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з приміщення складу (літера «А»), загальною площею 231,6 м?.

За ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 354 ЦПК України, учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 23.10.2024.

Суддя