ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 553/1864/22
Номер провадження 22-ц/818/2815/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

17 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представник позивача адвоката Дягілєва О. В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Саламаха В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 травня 2024 року в складі судді Боговського Д.Є. у справі № 553/1864/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, -

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.

Позов мотивований тим, що із відповідачем він познайомився влітку 2006 року та між ними утворилися близькі стосунки, як між чоловіком та жінкою, і вони стали проживати разом однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. Спочатку жили на орендованій квартирі, а в 2009 році придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку потім продали та 29 серпня 2018 року купили кв. АДРЕСА_2 . На момент купівлі квартири між ними були стабільні, перевірені часом стосунки як між чоловіком та дружиною. Дванадцять років вони жили однією сім`єю, мали спільний бюджет та сумісні витрати. Однак весною 2022 року ставлення відповідача до нього почала псуватися та раптом вона заявила, що стосунки між ними розірвані та він повинен покинути її квартиру.

Посилаючись на вказане, позивач просив встановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

03 серпня 2022 року ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Саламаха Віталій Русланович, подала відзив на позов в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивований тим, що відповідач протягом життя самостійно себе забезпечувала, не була одружена, ні з ким однією сім`єю разом не проживала. У 2012 році вона особисто купила квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . З 2017 року ОСОБА_2 звільняється з попереднього місця роботи та стає фізичною особою-підприємцем, офіційно отримуючи дохід та сплачуючи всі необхідні внески. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань та витягу з реєстру платників єдиного податку, ОСОБА_2 є ФОП на 1 групі з 10% ставкою без реєстрації ПДВ з видом економічної діяльності - надання послуг перукарнями та салонами краси. Згодом у 2018 році вона продає зазначену квартиру та купує нову за адресою: АДРЕСА_4 . З позивачем вона знайома давно, він проживав певний час у її квартирі, але сімейних відносин між ними не виникло. Це були дружні стосунки, де кожен жив своїм життям, вони не вели спільний побут, спільний бюджет відсутній. На момент купівлі квартири відповідач ні з ким не проживала однією сім`єю, квартиру придбала за власні кошти, тому вона належить їй на праві особистої приватної власності.

26 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив в якому зазначив, що твердження відповідача, що вони знаходилися в товариських стосунках не відповідає дійсності та без його заробітків ні придбати квартиру, ні відпочивати за кордоном вона не змогла би. Вказав, що майже цілодобово таксував на автомобілі, що належав йому. Разом з відповідачем вони неодноразово відпочивали за кордоном.

08 листопада 2022 року ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Саламаха В.Р., подала заперечення на відповідь на відзив в якому зазначила, що відповідач самостійно сплачувала свої витрати. ОСОБА_2 не заперечує того, що разом відпочивала з позивачем, проте спільний відпочинок або спільні фото не слугують підтвердженням того, що сторони проживали однією сім`єю.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 травня 2024 рокупозов задоволено.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3506,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у період часу з літа 2006 року по весну 2022 рік позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Факт проживання підтверджується зібраними по справі письмовими доказами та свідченнями допитаних у судовому засіданні свідків.

18 червня 2024 року ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Саламаха В.Р.,подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково взяв до уваги наданий позивачем доказ, а саме виписку з медичної картки амбулаторного хворого, де місцем проживання ОСОБА_1 зазначені адреси АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , оскільки це не підтверджує наявності між ними сімейних відносин. З ОСОБА_1 відповідач знайома давно, але сімейних відносин між позивачем і відповідачем ніколи не було. Це були дружні стосунки, де кожен жив своїм життя, вони не вели спільний побут, мали різні цілі у житті, спільного бюджету не було. Відповідач не заперечувала того, що відпочивала разом з позивачем, проте це був відпочинок у колі друзів, компанією 6-8 осіб, про що ОСОБА_2 , зазначила під час допиту в судовому засіданні. Крім того спільні відпочинок та фото не слугують підтвердженням того, що сторони проживали однією сім`єю. Відповідач неодноразово літала в інші країни відпочивати самостійно. Крім того, судом не повною мірою надана оцінка письмового доказу, а саме договору купівлі-продажу від 29 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Молодчою Г.М. Так, суд не взяв до уваги, що відповідно до п.2.4. вищенаведеного Договору, Покупець ( ОСОБА_2 ) довів до відома Продавця, а Продавець взяв до уваги той факт, що в зареєстрованому шлюбі Покупець не перебуває та не з ким не проживає однією сім?єю без реєстрації шлюбу, а грошові кошти, що передаються Покупцем за цим Договором, не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, і особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку) - відсутні. Вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту ведення між сторонами спільного господарства, наявності в них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Саламаху В. Р., які підтримали апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Дягілєва О. В., які проти скарги заперечували, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що згідно договору купівлі-продажу від 29 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Молодчою Г.М. та зареєстровано за № 1308, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 грудня 2015 року, право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 2.4 договору покупець довів до відома продавця, а продавець узяв до у ваги той факт, що в зареєстрованому шлюбі покупець не перебуває та не з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а грошові кошти, що передаються покупцем за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю і особи які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку) відсутні (т. 1, а.с. 37-38).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21 липня 2022 року у кв. АДРЕСА_2 зареєстрована лише ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 30).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 з 30 січня 2017 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (т. 1, а.с. 45-46).

Відповідно до виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого місцем проживання ОСОБА_1 зазначені адреси: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 (т. 1, а.с. 216-222).

Відповідно до договору № 10111/21 від 10 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснили туристичну подорож до Єгипту (т. 1, а. с.142-144).

Також, позивачем надано фотознімки з зображенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 141).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав його доведеним та обґрунтованим.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками, оскільки вони зроблені без належної перевірки обставин, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, без надання належної оцінки зібраним по справі доказам, як кожному окремо та і у їх сукупності, з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 та інших, зокрема і в постанові від 17 січня 2024 року у справі №759/14906/18.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі№ 199/3941/20.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правового висновку про те, що для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з літа 2006 року до весни 2022 року.

Поряд із цим, встановлення такого факту пов`язане із вимогами позивача майнового характеру, а саме визнання нерухомого майна спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_2 29 серпня 2018 року. Під час укладення договору купівлі-продажи квартири у пункті 2.4 було зазначено, що «Покупець» довів до відома «Продавця» той факт, що в зареєстрованому шлюбі «Покупець» не перебуває та не з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а грошові кошти, що передаються «Покупцеві» за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю (а.с. 5-8).

До предмету доказування у даній справі належить встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, тобто: факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю станом на серпень 2018 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вищезазначеного не врахував, залишивши поза увагою, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у вказаний період, матеріали справи не містять. Разом з цим показання свідка про проживання сторін однією сім`єю, а також спільні фотографії, не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї, в розумінні статті 3 СК України, саме станом на час придбання ОСОБА_2 спірного нерухомого майна.

Та обставина, що ОСОБА_2 відповідно до договору №10111/21 від 10 листопада 2021 року разом з ОСОБА_1 відпочивала у Єгипті, не є належним доказом, який підтверджує наявність відносин, притаманних подружжю, в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, як кожному окремо, так і в їх сукупності, в контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить із наступного.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Так, у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, а на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". ... Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи відповідача про те, що спірне нерухоме майно було придбане відповідачем за рахунок коштів, отриманих нею від підприємницької діяльності, переважають над доводами позивача про придбання спірної квартири за спільні з ним кошти в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Як уже зазначалось вище, належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу в період придбання спірної квартири позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем також не надано доказів, підтверджуючих його фінансову спроможність взяти участь у придбанні спірної квартири, внесення ним грошових коштів та взагалі, наявність будь-яких доходів станом на час придбання спірного нерухомого майна.

Так, доводи позивача про отримання ним доходу від таксування на автомобілі, не можуть бути взяті до уваги суду, оскільки доказів на підтвердження отримання ним доходу, його розміру суду не надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження ведення сторонами спільного бюджету, господарства та побуту в період придбання спірного нерухомого майна, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що між ним та ОСОБА_2 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірна квартира була придбана за спільні кошти.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, в силу статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині доведення факту проживання сторін однією сім`єю, колегія суддів вважає, що у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, так як вимоги про визнання майна спільною власністю та визнання за позивачем права власності на спірне майно, згідно обґрунтувань, які викладено у позовній заяві, є похідними від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, в задоволенні яких судом апеляційної інстанції відмовлено.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 5 259, 60 грн, що документально підтверджено платіжним дорученням (квитанцією) від 18 червня 2024 року № 7343-4235-1653-7411 (т. 2, а. с. 7).

На підставі норм статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 5 259, 60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 259 (п`ять тисяч двісті п`ятдесят дев`ять) грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова