Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1194/24

22 жовтня 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді Шишка О. А.,

з участю: секретаря Сіщук Г. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , який був зареєстрований та проживав на АДРЕСА_1 . Після смерті батька відкрилася спадщина на все його майно, вона є єдиним спадкоємцем майна батька, оскільки її сестри на спадкове майно не претендують, а мама померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя батько не розпорядився своїм майном та заповіт не склав. Вона звернулася до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва на право на спадщину за законом, однак постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі такого свідоцтва з тих причин, що житловий будинок, який належав батькові, відноситься до колгоспного двору, і нотаріус не має можливості встановити інших членів колгоспного двору та їхні частки. Оскільки в інший спосіб, окрім звернення до суду, не може підтвердити своє право власності на успадковане домоволодіння, просить суд ухвалити відповідне рішення.

Позивачка надала суду заву, відповідно до якої просить справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, у поданих заявах вимоги позову визнали, вказали, що не заперечують проти визнання права власності за позивачкою на будинок їх батьків. Зазначили, що вибули з колгоспного двору, втратили своє право на частку в майні і на спадкове майно не претендують. Розгляд справи просили проводити без їх участі.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, оскільки відповідачі позовні вимоги визнають, підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачами позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Горохолина Івано-Франківського району Івано-Франківської області помер ОСОБА_5 (а.с. 5).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України в день його смерті відкрилася спадщина на все належне йому за життя майно.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 03.01.1992 року виконавчим комітетом Горохолинської сільської ради, житловий будинок на АДРЕСА_1 належав членам колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5 (а.с. 9).

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 5 за 1991-1995 роки станом на 15.04.1991 рік у господарстві на АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_5 (голова), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_4 (зять) (а.с.15).

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 5 за 1991-1995 роки ОСОБА_3 (дочка) та ОСОБА_4 (зять) вибули з господарства 17.12.1994 року (а.с.16).

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 4 за 1996-2000 роки ОСОБА_2 (дочка) вибула з господарства 19.03.1996 року (а.с.17).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 (дружина) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Відповідно до технічного паспорту від 18.10.2022 року до складу домоволодіння на АДРЕСА_1 входять : житловий будинок, вбиральня, ворота, огорожа, огорожа(а.с.11-12).

Відповідно до довідки Горохолинського старостинського округу №1 Богородчанської селищної ради від 16.08.2022 року ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав на АДРЕСА_1 . На день його смерті за вказаною адресою були зареєстровані та проживали: дочка ОСОБА_1 , онука ОСОБА_8 , онук ОСОБА_9 , правнук ОСОБА_10 . Заповіт від імені померлого в сільській раді не посвідчувався (а.с.18).

Згідно зі ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Заповіт ОСОБА_11 за життя не склав. Позивачка у справі є дочкою померлого та, відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, спадкоємцем першої черги за законом.

Позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак постановою приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г.І. №393/02-31 від 16.12.2022 року у видачі такого їй відмовлено у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджували б належність зазначеного нерухомого майна спадкодавцю, оскільки житловий будинок, який належав батькові відноситься до колгоспного двору, і нотаріус не має можливості встановити інших членів колгоспного двору та їхні частки (а.с.22).

Спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору, майно якого відповідно до вимог ст.120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», зі вступом в дію 15.04.1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовані, а ті члени двору, які не втратили частку в майні колгоспного двору на момент припинення його існування, стали співвласниками у рівних частках. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

З матеріалів справи встановлено, що на час припинення колгоспного двору ОСОБА_5 (голова), ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_3 (дочка), ОСОБА_1 (дочка), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_4 (зять) були власниками будинковолодіння, тобто їм належало на праві особистої власності спірне домоволодіння як членам колишнього колгоспного двору. Головою колгоспного двору був ОСОБА_5 ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 як члени колишнього колгоспного двору своєї частки у вказаному майні не виділяли. Після смерті ОСОБА_6 05.04.2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, однак не оформили своїх спадкових прав. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 як члени колишнього колгоспного двору належні їм частки у майні колгоспного двору не витребували та не виділили станом на час розгляду справи, із поданих заяв вбачається, що відповідачі не бажають витребовувати та виділяти належні їм на час ліквідації колгоспних дворів частки та проти визнання права власності за позивачкою не заперечують.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Так, постановою у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті.

Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.

Відповідно до абз.3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку.

Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є фактичним власником цього майна, це право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця й після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.

Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання права власності на будинок та господарські споруди підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.

Відповідно до ст.182 ЦК України, право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації.

Позивачка ОСОБА_1 правомірно, в порядку спадкування за законом після смерті батька набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на вищевказане домоволодіння її право власності слід визнати в судовому порядку.

На підставі викладеного, ст. 11, 16, 182, 392, 1216-1218, 1220, 1268, 1296 ЦК України, ст.120, 123 ЦК УРСР, керуючись ст. 200, 206, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий О. А. Шишко