Головуючий у суді першої інстанції: Аксьонової Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Продан Ірини Олександрівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Аксьонової Н.М., у цивільній справі № 753/11313/22 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Департаменту патрульної поліції та Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Департаменту патрульної поліції та Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Зазначав, що 03 липня 2021 року посадовими особами Департаменту патрульної поліції, а саме старшим інспектором УПП у м. Києві ДПП старшим лейтенантом поліції Порхачем Д.О. відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року його визнано винним у скоєнні вищевказаного адміністративного правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн. з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік. 25 листопада 2021 року постановою Київського апеляційного суду було скасовано постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року, провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вказував, що зазнав душевних страждань, у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також через додаткові вимушені негативні зміни у способі життя, відтак вважає співмірним розмір моральної шкоди у розмірі 30 984,00 грн. Крім того, у справі про адміністративне правопорушення на стадії розгляду в суді першої інстанції та на стадії апеляційного оскарження брала участь його адвокат Продан І.О., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2021 року. Адвокат знайомилася з матеріалами справи, готувала заперечення, апеляційну скаргу, брала участь у засіданнях в Голосіївському районному суді м. Києва та Київському апеляційному суді. За надані адвокатом послуги ним було сплачено 25 000,00 грн. Таким чином, йому було завдано матеріальних збитків на суму 25 000,00 грн. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на його користь витрати на правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 30 984,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року в позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 500,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, адвокат Продан І.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що положеннями КУпАП не передбачено відшкодування витрат на правничу допомогу у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, відтак понесені позивачем витрати на правову допомогу у справі № 752/19893/21 є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню в межах розгляду даної справи. При цьому, звертає увагу на те, що ці витрати є саме матеріальною шкодою та були вимушено понесені позивачем для доведення ним своєї невинуватості у вчиненні правопорушення. Вказує, що матеріали справи містять належні докази, що доводять понесені позивачем витрати під час розгляду справи № 752/19893/21 в сумі 25 000,00 грн., а тому ці витрати підлягають стягненню з Державного бюджету на його користь, оскільки саме неправомірне складання працівниками поліції протоколу про вчинення адміністративного правопорушення і потягнуло за собою об`єктивну необхідність позивача скористатись правовою допомогою адвоката. Також зазначає, що задовольняючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у відповідності до ст.ст. 1167, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого. Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції не надав належну оцінку поведінці співробітників поліції, тривалості та глибини страждань позивача, як наслідок було необґрунтовано зменшено розмір моральної шкоди до 1 500,00 грн. Законодавством передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивачем заявлено мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, гарантований державою, який не може бути зменшено.

Заступник начальника відділу правового забезпечення управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Шуміленко С.М. подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Заперечує проти доводів представника позивача, вважає їх необґрунтованими, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн. з позбавленням права керувати транспортним засобом на 1 рік.

Постановою встановлено, що 03 липня 2021 року о 17 год. 15 хв. ОСОБА_1 у м. Києві по вул. Антоновича, 125 керував транспортним засобом «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , і після виявлення у нього ознак наркотичного сп`яніння, таких як: виражене тремтіння пальців рук, підвищена жвавість та рухливість, відмовився від проходження в установленому законом порядку огляду на стан сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року було скасовано постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Як зазначає позивач, вінзазнав душевних страждань у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, у справі про адміністративне правопорушення на стадії розгляду в суді першої інстанції та на стадії апеляційного оскарження брала участь адвокат ОСОБА_1. - Продан І.О. , яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2021 року. Адвокат знайомилася з матеріалами справи, готувала заперечення, апеляційну скаргу, брала участь у засіданнях в Голосіївському районному суді м. Києва та Київському апеляційному суді. ОСОБА_1 було сплачено 25 000,00 грн. за послуги адвоката.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стягнувши з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 500,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що процесуальні витрати, понесені позивачем під час розгляду справи №752/19893/21 у судах першої та апеляційної інстанції, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку ст. 11 ЦК України, оскільки не є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки завдавача шкоди. Більше того, процесуальний закон не встановлює обов`язку для кожного користуватися правовою допомогою, а лише надає особі відповідне право. Тоді як шкода, завдана особі в порядку ст. 1166 ЦК України є невідворотним наслідком неправомірної поведінки завдавача шкоди і не може бути поставлена в залежність від вчинення/невчинення потерпілою особою певних дій.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до статей 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 726/837/20 зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши, до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом».

Встановивши, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, було закрито провадження в справах про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав, положення п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для відшкодування моральної шкоди завданої позивачу діями працівників поліції, які полягали у складанні відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд першої інстанції встановив, що позивачу були спричинені душевні страждання, позивачка була змушена докладати додаткових зусиль для поновлення своїх прав, її незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності. З урахуванням конкретних обставин справи, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 1 500,00 грн. відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги на рішення суду щодо визначеного судом розміру моральної шкоди, який апелянт вважає заниженим, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки визначений судом розмір шкоди відповідає глибині та тривалості душевних страждань позивача, і є справедливою сатисфакцією компенсації позивачеві моральних збитків.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 25 000,00 грн.

Так, у позовній заяві позивач зазначив, що у справі про адміністративне правопорушення на стадії розгляду в суді першої інстанції та на стадії апеляційного оскарження брав участь його адвокат - Продан І.О., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 20 вересня 2021 року. Адвокат знайомився з матеріалами справи, готував заперечення, апеляційну скаргу, брав участь у засіданнях в Голосіївському районному суді м. Києва та Київському апеляційному суді. ОСОБА_1 було сплачено 25 000,00 грн. за послуги адвоката. Таким чином, позивачу було завдано матеріальних збитків на суму 25 000 грн.

За змістом частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Водночас згідно з процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правову допомогу та витрати, пов`язані із залученням (викликом) експертів, які можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення за правилами цивільного судочинства, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Отже, за правилами цивільного судочинства можуть стягуватися судові витрати, які сторона понесла у зв`язку з розглядом її цивільної справи.

Процесуальні витрати, понесені, у іншому судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову. Такі витрати, розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 14.04.2020 року у справі №925/1196/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають застосуванню до правовідносин, які склалися між сторонами.

Відтак, процесуальні витрати, понесені ОСОБА_1 під час розгляду справи №752/19893/21 у судах першої та апеляційної інстанції, не є шкодою, яка може бути відшкодована в порядку ст. 11 ЦК України, оскільки не є об`єктивним наслідком неправомірної поведінки завдавача шкоди. Більше того, процесуальний закон не встановлює обов`язку для кожного користуватися правовою допомогою, а лише надає особі відповідне право. Тоді як шкода, завдана особі в порядку ст. 1166 ЦК України є невідворотним наслідком неправомірної поведінки завдавача шкоди і не може бути поставлена в залежність від вчинення/ невчинення потерпілою особою певних дій.

Враховуючи, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача йому завдана матеріальна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів та вини відповідачів в заподіянні такої шкоди; необхідність нести витрати на правничу допомогу, та як наслідок виправданість понесених матеріальних втрат, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди та відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права, незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, дав належну оцінку дослідженим доказам.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Продан Ірини Олександрівни, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді