СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 752/22462/20

пр. № 2/759/218/24

16 жовтня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Петренко Світлани Вікторівни, відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко Валентина Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та визнання спадкоємцем першої черги за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко В. В., про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та визнання спадкоємцем першої черги за законом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з 1972 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однієї сім`єю, як чоловік та дружина, разом без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, причиною смерті став набряк мозку під час перебування на лікуванні у Київській міській клінічній лікарні №5. До початку спільного проживання однією сім`єю, позивач та ОСОБА_5 мали інші сім`ї, шлюб у яких було припинено. Від першого шлюбу ОСОБА_5 має двох синів, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а позивач дочку - ОСОБА_8 , яка у період з 1972 року по 1989 рік проживала разом з позивачем та ОСОБА_5 однією сім`єю, та називала ОСОБА_5 батьком, адже проживала з ним змалечку, він турбувався про неї, як про власну дитину. Позивач вказала, що похованням ОСОБА_5 займалася вона та її дочка від першого шлюбу ОСОБА_8 , яка уклала договір з ритуальною службою та сплатила за це кошти. Також, спільна дочка позивача та ОСОБА_5 - ОСОБА_3 взяла на себе оплату поминального обіду, сплативши на рахунок ФОП ОСОБА_9 14 576,10 грн. 20.08.2020 ОСОБА_8 взяла на себе організацію та оплатила поминальний обід на 40 день. Діти ОСОБА_5 від першого шлюбу участі у витратах на лікування, по догляду та похованню не приймали. Навіть коли за життя ОСОБА_5 позивачу потрібно було декілька разів відлучитись від догляду за ним, щоб допомогти хворій дочці ОСОБА_10 , позивач платила гроші його сину ОСОБА_11 за те, що він на кілька годин лишався з батьком. У вересні 2020 року, позивач звернулась до нотаріуса та дізналась, що діти ОСОБА_5 від першого шлюбу у приватного нотаріуса КМНО Клітко В. В. відкрили спадкову справу №11/2020 від 14.08.2020.

З урахування вказаного позивач вважає за необхідне встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини з померлим ОСОБА_5 , який підтверджується актом №141 від 26 жовтня 2020 року, виданим майстром технічної дільниці №3 «ЖКД №8-9» ОСОБА_13 , складеним на підставі заяв сусідів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 3а час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини протягом 48 років, позивач та ОСОБА_5 вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм та ремонтом квартири, купували побутову техніку та інші предмети побуту, разом відпочивали, відмічали сімейні свята, наші дні народження, разом з спільного сімейного бюджету віддавали заміж дочку від першого шлюбу, ОСОБА_17 , та спільну дочку, ОСОБА_18 . Також разом з чоловіком будували гаражний бакс у гаражно - будівельному кооперативі «Надія-ЗМ». Фактично, позивач входила до ініціативної групи із створення вказаного кооперативу. Про відносини з померлим, як чоловіка та дружини свідчать фотокартки. Разом з ОСОБА_5 купували меблі, побутову техніку, замінювали вікна та двері у квартирі, встановлювали лічильники. ОСОБА_5 спілкувався з батьками та родичами позивача, а вона їздила до його батьків, які проживали у селі Строків, разом їздили на батьківщину позивача у м. Маріуполь. Усі родичі та друзі знали, що позивач та ОСОБА_5 є сім`єю, як кажуть, і в радості і в горі.

Позивач вказує, що факт спільного проживання з відповідачем як подружжя та ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки: ОСОБА_19 : АДРЕСА_1 , ОСОБА_16 АДРЕСА_2 , ОСОБА_20 : АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 : АДРЕСА_4 , ОСОБА_21 : АДРЕСА_5 , ОСОБА_22 : АДРЕСА_6 , ОСОБА_23 : АДРЕСА_7 , ОСОБА_24 : АДРЕСА_8 . З сімейного бюджету позивач та ОСОБА_5 разом сплачували комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про оплату, останні роки комунальні платежі за квартиру сплачувала сім`я дочки ОСОБА_18 . Її сім`я сплачувала комунальні платежі за квартиру, у якій мешкали разом позивач та ОСОБА_5 , та у якій позивач залишилась проживати після його смерті. Зазначила, що дочка ОСОБА_25 та її чоловік ОСОБА_26 сплачували та продовжують сплачувати комунальні платежі за квартиру, з своїх банківських рахунків. З 2005 року ОСОБА_5 почав багато хворіти, а останні п`ять років, тяжко хворіти. Також позивач вказує, що доволі часто необхідно було звертатись за медичною допомогою. У лікуванні ОСОБА_5 суттєво допомогала сім`я ОСОБА_18 . У 2016 році ОСОБА_5 отримав травму, зламавши «тазовий суглоб», у зв`язку з чим його було прооперовано, а всі витрати на лікування взяла вся сім`я. З цього моменту ОСОБА_5 стало важко пересуватись і всі обов`язки по догляду за ним лягли на позивача. Значну допомогу по догляду та лікуванню чоловіка надавала сім`я спільної дочки ОСОБА_18 . Позивач особисто доглядала за чоловіком, бо він певний час не міг рухатись. За життя, ОСОБА_5 перебував на обліку у лікарів, у зв`язку з хронічними захворюваннями, неодноразово проходив лікування в стаціонарі, потребував постійного догляду, дотримання дієти, постійного відвідування лікарів та інший необхідний догляд.

Крім того позивач зазначає у позові, що після смерті ОСОБА_5 залишилось нерухоме майно: квартира АДРЕСА_9 , та гаражний бокс № НОМЕР_1 в гаражно - будівельному кооперативі «Надія-ЗМ» за адресою м. Київ, вул. Службова, 4 . Вищевказану квартиру під час спільного проживання, ОСОБА_5 отримав працюючи в Київміськбуді. У 1994 році він її приватизував. За спільні грошові кошти позивач та ОСОБА_5 її ремонтували, замінювали вікна, двері, клали кахель, робили косметичні ремонти. У 1996 році позивач разом з ОСОБА_5 почали будували гаражний бакс у гаражно - будівельному кооперативі «Надія-ЗМ». Будівельні матеріали придбавали разом із ОСОБА_5 із спільного сімейного бюджету. Оскільки на той момент існувало правило, що членом кооперативу може бути лиже автовласник, гаражний бокс було оформлено на ОСОБА_5 , адже сторони були сім`єю. За життя, ОСОБА_5 неодноразово говорив, що він своїм дітям від першого шлюбу дав все, що необхідно і позивачу не потрібно ні про що турбуватись.

Позивач вважає, що має право успадкувати та оформити нерухоме майно, яке належало за життя ОСОБА_5 , та вважає, що майно, яке лишилось після його смерті, має бути визнане спільною сумісною власністю, його частина має бути виключена зі спадкового майна, а за позивачем має бути визнане право власності на його частку, та право на частку у спадщині разом з іншими спадкоємцями.

З урахуванням викладених обставин позивач просить суд встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 1972 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири загальною площею 39,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_9 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , та виключити його із спадкової маси. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частки гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Надія-ЗМ» за адресою м. Київ, вул .Службова, 4 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , та виключити його із спадкової маси. Визнати ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги за законом - як дружини після смерті ОСОБА_5 .

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Шевченко Т. М.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правлами загального позовного провадження у підготовче судове засідання.

18.11.2020 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, у якій остання просила заборонити приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. вчиняти дії по оформленню права на спадщину та видачі свідоцтв про право на спадщину будь - яким спадкоємцям щодо спадкового майна в рамках спадкової справи № 11/2020 від 14.08.2020, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_5 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено приватному нотаріусу КМНО Клітко В. В. вчиняти дії по оформленню права на спадщину та видачі свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям щодо спадкового майна в рамках спадкової справи № 11/2-020 від 14.08.2020, що відкрилась після смерті спадкодавця ОСОБА_5

12.01.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву, у якому остання вказала, що повністю підтримує заявлені позивачем вимоги, вважає їх обгрунтованими та підтверджує викладені у позові обставини справи, а тому просить задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

13.01.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про виклик та допит свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , ОСОБА_8 , ОСОБА_24 .

Заява мотивована тим, що за час сумісного проживання позивача з ОСОБА_5 , як подружжя, вони мали багато друзів, які можуть підтвердити факт сумісного проживання та ведення спільного господарства.

18.01.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву, у якому відповідач просив поновити пропущений з поважної причини строк для подання відзиву на позовну заяву, оскільки позовну заяву із доданими до неї матеріалами він отримав 30.12.2020. У відзиві зазначив, що заперечує проти заявлених позивачем вимог, вважає їх безпідставними та вказує на те, що позивач не проживала однією сім`єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловік і дружина, без реєстрації шлюбу, тому судом не може бути встановлено факт проживання позивача з померлим однією сім`єю, за нею не може бути визнане відповідне право власності на частку сумісного майна, не може бути визнано право власності у порядку спадкування. Вважає, що позивач на підтвердження позовних вимог, заявлених до суду згідно з позовом, не надала жодного належного чи допустимого доказу у розумінні статей 76-80 ЦПК України. Письмові докази, надані позивачем, є неналежними доказами, такими що не можуть підтверджувати позовні вимоги позивача, як і сумнівний за змістом акт № 141 від 26.10.202, виданий ЖЕД № 8-9. Окремо зауважив, що позивач також проживає без реєстрації з середини 1995 року за наступною адресою: АДРЕСА_11 , однією сім`єю разом із своєю дочкою - ОСОБА_3 , а з вересня 2004 року у тому числі із чоловіком дочки ОСОБА_3 - ОСОБА_27 , після одруження останніх, допомагає у догляді за дітьми цього подружжя. Відповідачу відомо, зі слів померлого батька, що за життя останній не повідомляв будь-яким особам, як і позивачу, що дітям від першого шлюбу дав все що необхідно, а тому позивачу не треба ні про що турбуватись. Зокрема позивач не надає доказів ані про своє місце реєстрації, ані про місце реєстрації померлого, які б підтверджували факт проживання ОСОБА_1 з померлим однією сім`єю. Відповідач вказав, що його батько ОСОБА_5 перебував у шлюбі із їх матір`ю, а саме - із ОСОБА_28 , якій після рестрації шлюбу присвоєно прізвище - ОСОБА_29 . У шлюбі останні прожили з 24 липня 1960 року до 03 лютого 1983 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу, копія якого додається. Сім`я ОСОБА_29 разом із двома дітьми постійно проживали в двокімнатній квартирі АДРЕСА_12 . Та тільки після розірвання вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 померлий ОСОБА_5 разом із своєю сім`єю вже не проживав. Пр цьому з того часу та до дня смерті ОСОБА_5 , він разом із синами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтримували нормальний спільний зв`язок батька та дітей. Крім того не відповідає дійсності твердження позивача про те, що померлий ОСОБА_5 був записаний батьком ОСОБА_30 . Не відповідає фактичним обставинам справи і зазначене позивачем у позові, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не приймали участь у витратах по лікуванню, догляді, та похованні померлого ОСОБА_5 . Під час спільного знаходження з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у квартирі останнього після його смерті за адресою АДРЕСА_9 , як знайома ОСОБА_5 , позивач винайшла та привласнила собі комплект ключів квартири, потім проникла незаконно до цієї квартири, відшукала в квартирі та зробила собі документи померлого, копії з числа яких стосуються померлого, додала до позову.

Відповідач зазначив перелік документів та докази, що не можуть бути подані разом із відзивом на позов з причини їх ненадходження ОСОБА_2 , а саме: - відповідь Відділу реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного у місті Києві відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві на інформаційний запит ОСОБА_2 від 12.01.2021 про надання заявнику для подання до суду для розгляду справи № 752/22462/20 копії реєстраційної справи щодо народження ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в Книзі реєстрації народжень 28 грудня 1974 року зроблено відповідний актовий запис за №3639, батько ОСОБА_5 , громадянин України; мати: ОСОБА_1 , громадянка України, місце реєстрації: Відділ реєстрації вільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві; - відповідь Голосіївської районної державної адміністрації на інформаційний запит ОСОБА_2 від 12.01.2021 про надання заявнику для подачння до суду письмової інформації з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації у період з 01 січня 1972 року по 12 липня 2020 року ОСОБА_1 ; - відповідь Святошинської районної державної адміністрації на інформаційний запит ОСОБА_2 від 12.01.2021 про надання заявнику для подання до суду письмової інформації з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації у період з 01 січня 1972 року по 12 липня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також ОСОБА_2 зазначив у відзиві попердній орієнтовний розрахунок судових витрат, понесених ним у зв`язку із розглядом цієї справи у розмірі 8 828,40 грн, які він просить покласти на позивача.

18.01.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшов відзив відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву, у якому відповідач просив поновити пропущений з поважної причини строк для подання відзиву на позовну заяву, оскільки позовну заяву із доданими до неї матеріалами він отримав 30.12.2020. У відзиві зазначив, що заперечує проти заявлених позивачем вимог, вважає їх безпідставними та просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. Відзив відповідача ОСОБА_4 містить ідентичні доводи та заперечення щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, які викладені у відзиві на позовну заяву, поданому відповідачем ОСОБА_2 . Зокрема ОСОБА_4 зазначив у відзиві попердній орієнтовний розрахунок судових витрат, понесених ним у зв`язку із розглядом цієї справи у розмірі 8 828,40 грн, які він просить покласти на позивача.

08.02.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. копії спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

01.03.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи доказів, мотивоване тим, що у жовтні 2020 року адвокат Петренко С. В. в інтересах позивача звернулася із адвокатськими запитами з метою збирання доказів по справі. 28.01.2021 голова правління у будівельному кооперативі «Надія-ЗМ» ОСОБА_24 надав копії квитанцій: від 01.06.2001 про сплату ОСОБА_1 , призначення платежу: «за життєдіяльність з врахуванням оплати за охорону земельної ділянки»; від 21.10.2002 про сплату ОСОБА_1 , призначення платежу: «за виттрати за екологію і купівлю дров для опалення сторожки»; від 11.02.2002 про сплату ОСОБА_1 призначення платежу: «за життєдіяльність з 01.06.2001 по 11.03.2002»; про сплату ОСОБА_1 , призначення платежу «за життєдіяльність з 21.03.2002 по 21.08.2003 за нічну охорону»; про сплату ОСОБА_1 призначення платежу «за життєдіяльність 11.08.2003 по 25.01.2007»; від 21.10.2005 про сплату ОСОБА_1 «за землевідвод, погодження з залізною дорогою, ордер на гараж»; про сплату ОСОБА_1 призначення платежу за оренду землі 2004-2007 рік»; про сплату ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) призначення платежу «за життєдіяльність 03.01.2007 по 31.12.2012 та оренду землі»; від 21.04.2012 про сплату ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) призначення платежу «за планові витрати на поновлення землевідводу в 2012 році»; про сплату ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) призначення платежу «за оренду землі і життєдіяльність кооперативу»; від 21.01.2021 про сплату ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) призначення платежу «за оренду землі і життєдіяльність кооперативу». З вказаних квитанцій вбачається, що позивач періодично сплачувала від імені померлого чоловіка, ОСОБА_5 платежі на утримання гаражного боксу у гаражно-будівельному кооперативі «Надія-ЗМ». На підставі ст. 43, 83 ЦПК України позивач просить долучити вищевказані квитанції до справи у якості доказу, які було витребовувано завчасно, однак отримано з запізненням у зв`язку з хворобою.

16.03.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва повторно надійшо клопотання позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , ОСОБА_8 , ОСОБА_24 , які можуть підтвердити факт сумісного проживання позивача з померлим та ведення ними спільного господарства.

17.03.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання відповідача ОСОБА_2 про витребування доказів, у якому останній просить суд витребувати:

- від Святошинського районного у місті Києві відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві копію реєстраційної справи щодо народження ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в Книзі реєстрації народжень 28 грудня 1974 року зроблено відповідний актовий запис за №3639, Батьки: батько ОСОБА_5 , громадянин України; мати: ОСОБА_1 , громадянка України, місце реєстрації: Відділ реєстрації цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві;

- від Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації письмову інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації у період з 01 січня 1972 року по 12 липня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

- від Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації письмову інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації у період з 01 січня 1972 року по 12 липня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач вказує, що самостійно отримати такі докази не вдалося, відповіді так і не надійшли на зроблені запити. Оскільки вказані докази необхідні для всебічного, повного, неупередженого розгляду справи, для спростування наведених позивачем у позовній заяві обставин, та на підтвердження викладених відповідачем у відзиві заперечень щодо заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 просить суд витребувати вказані докази.

Також ОСОБА_2 подав заяву про виклик та допит свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , які можуть надати суду правдиві пояснення щодо предмету спору.

20.04.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява, у якій позивач вказала, що бажає змінити підстави позову зважаючи на наступне.

В уточненій позовній заяві позивач вказала, що фактично, проживала з померлим ОСОБА_5 однією сім`єю як дружина та чоловік, у період з 1972 року по день смерті ОСОБА_5 . На початку спільного проживання з померлим ОСОБА_5 , сім`я проживала у квартирі позивача на АДРЕСА_13 , пізніше переїхала у квартиру позивача по АДРЕСА_14 . Орієнтовно у 2013 році, позивач разом з ОСОБА_5 переїхали у квартиру за адресою: АДРЕСА_9 , яку ОСОБА_5 отримав як службову у 1994 році під час спільного проживання, згодом приватизував. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер До моменту спільного проживання однією сім`єю з померлим, ОСОБА_5 перебував у шлюбі з іншою жінкою. У 1972 році він пішов із тієї сім`ї, спільно однією сім`єю із першою дружиною з 1972 року він не проживав. Від першого шлюбу, померлий мав двох синів ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , а позивач дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка у період з 1972 року по 1989 рік проживала разом з позивачем та ОСОБА_5 однією сім`єю. Надія називала померлого ОСОБА_5 батьком, адже проживала з ним змалечку, він турбувався про неї як про власну дитину. Поховати померлого чоловіка позивачу допомогали її діти - дочка від першого шлюбу ОСОБА_8 , яка взяла на себе витрати по похованню та спільна дочка ОСОБА_3 , яка взяла на себе оплату поминального обіду. Діти ОСОБА_5 від першого шлюбу участі у витратах з лікування, догляду та похованню батька не приймали. У вересні 2020 року, позивач звернулась до нотаріуса та дізналась, що діти ОСОБА_5 від першого шлюбу, у приватного нотаріуса КМНО Клітко В. В. відкрили спадкову справу № 11/2020 від 14.08.2020.

ОСОБА_1 вказує, що має намір встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини з померлим ОСОБА_5 у період з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1, зважаючи на той факт, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року, оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу до 2004 року. З померлим ОСОБА_5 позивач прожила разом однією сім`єю як чоловік та дружина 48 років, з 1972 року по день його смерті. ІНФОРМАЦІЯ_8 у позивача та ОСОБА_5 народилась спільна дочка ОСОБА_35 (про що зроблено актовий запис у книзі реєстрації народжень №3639 від 28.12.1974), яка після одруження має призвіще ОСОБА_3 . У свідоцтві про народження дочки ОСОБА_5 добровільно записаний як батько.

Також позивач зазначила, що факт спільного проживання однією сім`єю підтверджується актом №141 від 26 жовтня 2020 року, виданим майстром технічної дільниці №3 «ЖКД №8-9» ОСОБА_13 , складеним на підставі заяв сусідів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини, позивач з померлим вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, займалися благоустроєм та ремонтом квартири, купували побутову техніку та інші предмети побуту. Також разом з померлим будували гаражний бокс у гаражно - будівельному кооперативі «Надія-ЗМ». Фактично, позивач входила до ініціативної групи із створення вказаного кооперативу. Будівництво у вказаному гаражно - будівельному кооперативі було розпочато в 90 -х роках, а введений від був в експлуатацію лише в 2007 році. У якості доказу позивач надає копії квитанцій про сплату нею платежів за утримання гаражного боксу № НОМЕР_1 та внесків для функціонування гаражного кооперативу «Надія-ЗМ» за 1997- 2021 роки. Позивач та померлий ОСОБА_5 разом відпочивали, святкували сімейні свята, дні народження, разом з спільного сімейного бюджету віддавали заміж дочку позивача від першого шлюбу ОСОБА_17 , та спільну дочку ОСОБА_18 . Про ці відносини свідчать фотокартки, на яких зображені позивач з померлим, з родичами, у сімейному колі, з друзями на сімейному відпочинку. Разом з померлим ОСОБА_5 позивач купувала меблі, побутову техніку, змінювали вікна та двері у квартирі, встановлювали лічильники. Померлий ОСОБА_5 спілкувався з батьками та родичами позивача, разом їздили до його батьків, які проживали у селі Строків, Житомирської області, разом їздили на батьківщину позивача у м. Маріуполь, разом відвідували їх могили після смерті, родичі та друзі знали, що сторони є сім`єю. Двоюрідна сестра померлого ОСОБА_36 надала позивачу нотаріальну заяву, у якій підтвердила факт спільного проживання померлого однією сім`єю з позивачем, яку додано до заяви про уточнення позову.

Позивач вказує, що факт спільного проживання позивача з ОСОБА_5 , як подружжя, та ведення спільного господарства можуть підтвердити свідки - спільні друзі: ОСОБА_37 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_16 , АДРЕСА_2 , ОСОБА_20 , АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 , АДРЕСА_4 , ОСОБА_21 , АДРЕСА_5 , ОСОБА_22 , АДРЕСА_6 , ОСОБА_23 , АДРЕСА_7 , ОСОБА_24 , АДРЕСА_8 , ОСОБА_38 , нотаріально посвідчену заяву якої додано до цієї заяви.

Крім того позивач зазначила, що з 2005 року ОСОБА_5 почав багато хворіти, а останні п`ять років, тяжко хворіти. Значну допомогу по догляду та лікуванню ОСОБА_5 надавала сім`я спільної дочки ОСОБА_18 . За життя ОСОБА_5 перебував на обліку у лікарів, у зв`язку з хронічними захворюваннями, неодноразово проходив лікування в стаціонарі, потребував постійного догляду, дотримання дієти, постійного відвідування лікарів та інший необхідний догляд. Всі рекомендації лікарів по догляду, дієті, купівлі ліків позивач виконувала вкрай ретельно, постійно спілкувалась з сімейним лікарем ОСОБА_39 , яка виписувала лікарські препарати та призначення для ОСОБА_5 .

Протягом усього часу спільного проживання ОСОБА_5 разом з позивачем працювали, а зароблені кошти вкладали у спільний сімейний бюджет, разом вели спільне господарство, разом купували продукти, дбали про дітей, святкували сімейні свята, купували предмети побуту, готували їжу, лікували чоловіка, проходили обстеження стану його здоров`я та лікували. Після смерті ОСОБА_5 позивач залишилась проживати у квартирі, де вони разом прожили багато років до його смерті, утримували її разом, а після смерті ОСОБА_40 позивач продовжує її утримувати самостійно, сплачує комунальні платежі. У цій квартирі знаходяться особисті речі, особисте майно.

Позивач вказала, що має намір у судовому порядку визнати право власності на частку сумісного майна а саме: частку квартири загальною площею 39,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_9 та частку гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Надія-ЗМ» за адресою м. Київ, вул.Службова, 4 .

Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 01.01.2004 до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати об`єктом спільної сумісної власності квартиру загальною площею 39,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_9 , та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на квартири, та виключити її із спадкової маси. Визнати об`єктом спільної сумісної власності гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Надія- ЗМ» за адресою м. Київ, вул. Службова, 4 , та визнати за ОСОБА_41 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на гаражного боксу та виключити його із спадкової маси. Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , спадкоємцем першої черги за законом, як дружини, після смерті ОСОБА_5 .

Разом із заявою про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на спадкове майно ОСОБА_5 , а саме: квартиру АДРЕСА_9 , гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Надія- ЗМ» за адресою м. Київ, вул. Службова, 4 . Заборонити приватному нотаріусу Київського нотаріального округу Клітко В. В. вчиняти дії по оформленню права на спадщину та видачі свідоцтв про право на спадщину будь - яким спадкоємцям щодо спадкового майна в рамках спадкової справи №11/2020 від 14.08.2020, що відкрилася після смерті спадкодавця ОСОБА_5 . Позивач вважає, що невживши заходів забезпечення позову право ОСОБА_1 , як цивільної дружини та спадкоємця, буде перебувати у статусі невизнаного та оспорюваного. Відтак мета застосування заходів забезпечення позову полягає в тому, щоб забезпечити позивачу ефективний захист прав судом.

24.05.2021 року на адресу Голосіївського районного суду м. Києва надійшли відзиви відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на уточнену позовну заяву, вказуючи на те, що така заява не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України. Відповідачі вказують на відсутність в уточненій позовній заяві викладу обставин, якими вона обгрунтовує уточнені позовні вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності спірної квартири та гаражного боксу. Також позивачем не зазначено докази, якими можуть бути підтверджені вказані обставини, не зазначено ким оспорюється або не визнається це право власності, при цьому не зазначено про втрату документа, що засвідчує право власності, визначене ст. 392 ЦК України. Крім того, позивачем не зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, та відсутнє підтвердження про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. При цьому, позивач не навела у позові, та у заяві про уточнення позову у справі, не надала при цьому до суду жодних відповідних та належних документів та доказів, про проживання нею з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказані нею періоди часу, та що вона має право на поділ майна померлого як об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, у розумінні статетей 3, 4, 8, 60, 62, глави 8 СК України, статей 74, 368, 370 ЦПК України, у розумінні зазначеного нею у позові посилання на постанову Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 524/10054/16, постанову Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 643/6799/17, правового висновку у справі № 6-692цс16, рішення Конституційного Суду України за № 5-рп/99 від 03.06.1999, та у розумінні вказаної у позові практики Європейського суду з прав людини, інших судових рішень, із посиланням на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, тощо. Позивач необґрунтовано зазначає у позові, та у заяві про уточнення позову, що з померлим ОСОБА_5 вона проживала разом однією сім`єю як чоловік і дружина, без реєстрації шлюбу, оскільки в цьому не було необхідності, а саме - з 1972 року по день смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 48 років, у тому числі і у період часу зазначений нею у заяві про уточнення позову, а саме, з 01.01.2004 до дня смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачі вважають, що додані до позовної заяви та уточненого позову докази не встановлюють та не породжують родинних та інших відносин із померлим. Також вважають, що позивач безпідставно посилається на акт №141 від 26.10.2020, що є неналежним доказом, та не може підтверджувати позовні вимоги позивача. Крім того, вказане позивачкою та викладене в наведеному акті, спростовується наявною у справі Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (номер інформаційної довідки: 240139410 від 12.01.2021 сформованої приватним нотаріусом Клітко В. В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, заява з реєстраційним номером: 43519347 від 12.01.2021, заявник: ОСОБА_2 , заява про надання інформації 43519347 від 12.01.2021), згідно з якою позивач - ОСОБА_1 за договором дарування, з 18.06.2014 є власником 5/6 частин двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_15 , де із середини 2014 року та по даний час вона зареєстрована та постійно проживає.

Відповідачі вказують, що наведене ОСОБА_42 у заяві про уточнення позовних вимог щодо проживання її із померлим ОСОБА_5 по АДРЕСА_13 , потім у квартирі на АДРЕСА_14 , а потім проживання разом із ОСОБА_5 орієнтовно з 2013 року у квартирі АДРЕСА_9 , будування з ним гаражного боксу та інше, не відповідає фактичним обставинам справи, та суперечить письмовим доказам, наявним у справі. Крім того, наведене позивачем у позові про проживання разом однією сім`єю як чоловік і дружина, без реєстрації шлюбу з 1972 року та по день смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 48 років, зокрема і в період з 01.01.2004, сумнівне за змістом, оскільки померлий ОСОБА_5 , перебував у шлюбі із їх матір`ю, з 24 липня 1960 року до 03.02.1983 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про розірвання шлюбу. Сім`я вказаних ОСОБА_29 разом із двома дітьми постійно проживали у двокімнатній квартирі АДРЕСА_12 . Вже тільки після розірвання вказаного шлюбу 03.02.1983, померлий ОСОБА_2 разом із своєю сім`єю вже не проживав. До дня смерті ОСОБА_5 разом із синами - відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , підтримували нормальний постійний суспільний зв`язок батька та дітей.

Не відповідає дійсності твердження позивача, що померлий ОСОБА_5 записаний добровільно батьком відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , так як ОСОБА_5 , перебував у законному шлюбі з 24 липня 1960 року до 03.02.1983 року із іншою жінкою. У відповідачів є підстави вважати, що при здійсненні відповідного актового запису за № 3639 28.12.1974 у Книзі реєстрації народжень щодо ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , позивач подавала до Відділу РАЦС документи для реєстрації народження дочки ОСОБА_43 самостійно, отримала статус матері- одиначки, вказавши на свій власний розсуд без відома померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , останнього як батька ОСОБА_43 , та дала дочці своє прізвище - ОСОБА_44 , отримувала від держави відповідні виплати як матір-одиначка.

Позивач без жодних обґрунтувань та доказів про відповідне місце реєстрації ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначає у заяві про уточнення позову, що остання проживала у період з 1972 року по 1989 рік змалечку, теж разом із померлим ОСОБА_5 , якого називала батьком, а той турбувався про неї як про власну дитину. Не відповідає фактичним обставинам справи і зазначене позивачем у заяві про уточнення позову, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не приймали участь у витратах в лікуванні, догляді, та похованні померлого ОСОБА_5 Померлий ОСОБА_5 сам собі за життя оплачував усі витрати, у тому числі - витрати на придбання та встановлення ендопротезу суглобу кінцівки, про що свідчать надані позивачем до справи документи. ОСОБА_4 разом із братом ОСОБА_2 спільно здійснювали необхідний догляд за батьком, завжди приймали участь у його житті, відвідували його та піклувалися про нього і до, і після вказаного хірургічного втручання, і лікування, і аж до смерті останнього. Відповідачі вказують на те, що ознак проживання позивача та її дочок у вказаній квартирі вони жодного разу не спостерігали, та за інших обставин цих осіб при спілкуванні з батьком не зустрічали. Сумнівне і жодним чином не підтверджене з боку позивача зазначене нею в заяві про уточнення позову, що вона купувала будівельні матеріали та будувала гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «Надія-ЗМ» по вул. Службова, 4 (після зміни найменування - вул. Василя Степанченка, 4) у м. Києві . Зокрема і відсутні письмові докази також про те, що позивачка входила до ініціативної групи цього кооперативу.

Відповідачі вважають, що суд не може ухвалити рішення про проживання позивача однією сім`єю з померлим більш ніж п`ять років, і позивач не буде спадкоємицею четвертої черги, а тим само, згідно ст. 1258 ЦК України усувається від спадкування. Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України за рішенням суду позивач не може одержати право на спадкування разом із спадкоємцем цієї черги, яка має право на спадкування за умови, які передбачені цією статтею. У доданій позивачем до заяви про уточнення позовних вимог копії заяви ОСОБА_45 , 1945 р. н., підпис якої на цій заяві посвідчено нотаріально, не є доказом у розумінні норм ЦПК України, все викладене у ній не відповідає фактичним обставинам справи, вона не бачила за життя померлого ОСОБА_5 жодного разу більш як за останні 15 років до дня смерті останнього, цю фізичну особу слід викликати до суду для допиту у справі як свідка, крім того, все наведене у вказаній заяві може спростувати двоюрідна племінниця померлого ОСОБА_5 , а саме ОСОБА_33 , клопотання про виклик, як свідка, якої відповідач ОСОБА_2 подав до суду. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачі понесли і які очікують понести в зв`язку з розглядом справи по 8 828,40 грн кожен.

У заяві про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на уточнену позовну заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посилаються на отримання ними заяви позивача про уточнення позовних вимог 10.05.2021, а тому просять поновити пропущений строк на подання відзивів на уточнену позовну заяву.

03.06.2021 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_2 про виклик та допит свідка ОСОБА_46 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка може надати пояснення з приводу спірних правовдіносин, які склалися між сторонами.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року (внесеною до протоколу судового засідання) задоволено клопотання про виклик свідків.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у судове засідання з викликом сторін.

Ухвалами Голосіївського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року зобов`язано посадових осіб Голосіївської районної у місті Києві адміністрації надати суду інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у період з 01.01.1972 по ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов`язано посадових осіб Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації надати суду інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 01.01.1972 по ІНФОРМАЦІЯ_1. Зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. надати належним чином завірну копію спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

На виконання вимог ухвали суду від 03.06.2021 Святошинська районна у місті Києві державна адміністрація надала суду відповідь про відсутність у Відділу інформації про місце реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період до 14.04.1989 на території Святошинського району м. Києва. Відповідно до відомостей відділу місце реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано з 14.04.1989 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_9 .

На виконання вимог ухвали суду від 03.06.2021 Голосіївської районно у місті Києві адміністрації надати суду інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 01.08.1995 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_11 .

На виконання вимог ухвали суду від 03.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. надано належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_47 , які у своїх пояснення підтверджували обставини, викладені позивачем в уточненій позовній заяві. Вказували на спільне облаштування позивачем та померлим ОСОБА_5 побуту, існування відносин, притаманних подружжю. На питання щодо введення спільного господарства, наявності спільного бюджету, тощо чіткої відповіді вказані свідки не надали.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко В. В., про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та визнання спадкоємцем першої черги за законом передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н. О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва 08 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з викликом сторін.

24 травня 2022 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у цій справі до залучення до участі у справі правонаступника померлого відповідача ОСОБА_4

06 липня 2022 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про витребування доказів, у якому він просить суд витребувати з Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві копію реєстраційної справи щодо народження ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , про що в книзі реєстрації народжень 28.12.1974 зроблено відповідний актовий запис №3639. Також від ОСОБА_2 надійшло клопотання про виклик свідків ОСОБА_48 , ОСОБА_33 , ОСОБА_46

01.07.2022 року від ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення воєнного стану в Україні.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року (внесеною до протоколу судового засідання) клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі залишено без розгляду.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року витребувано у Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві копію реєстраційної справи щодо народження ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в книзі реєстрації народжень 28 грудня 1974 року зроблено відповідний актовий запис за № 3639, батьки: батько ОСОБА_5 , громадянин України; мати: ОСОБА_1 , громадянка України, місце реєстрації: Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

На виконання вимог ухвали суду від 14.09.2022 року Святошинський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті надав копію реєстраційної справи щодо народження ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що в книзі реєстрації народжень 28 грудня 1974 року зроблено відповідний актовий запис за № 3639, батьки: батько ОСОБА_5 , громадянин України; мати: ОСОБА_1 , громадянка України, місце реєстрації: Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві.

23 вересня 2022 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 .

У судовому засіданні 18.10.2022 рок було допитано свідка ОСОБА_32 , яка у свої поясненнях вказала, що працювала разом з ОСОБА_5 та товаришувала, знала його як самотнього чоловіка після розлучення. Їй відомо, що ОСОБА_5 хворів та його доглядали сини. З ОСОБА_1 вона не знайома.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2023 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про поновлення провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2024 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року надано можливість представнику позивача, адвокату Петренко С. В., брати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Петренко С. В. про зупинення провадження у цивільній справі відмовлено.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_23 , ОСОБА_49 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 пояснили суду, що позивач разом з ОСОБА_5 проживали як чоловік та дружина, кохали один одного, мають спільну дочку, завжди разом відвідували родичів, дочка позивача від першого шлюбу вважала його своїм батьком. Сини померлого його не відвідували та не піклувалися про нього.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_46 свідок пояснила, що є племінницею померлого. Їй відомо, що він був одружений та має двох синів від шлюбу. З 1972 року проживає з ОСОБА_1 та дочками ОСОБА_50 та ОСОБА_51 . Після того як спільна дочка ОСОБА_18 одружилися, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 постійно проживали за адресою: АДРЕСА_9 .

Свідок ОСОБА_33 пояснила, що ОСОБА_5 був її хрещеним, позивача вона не знає, лише зі слів ОСОБА_2 їй було відомо про життя хрещеного, якого вона навідувала не часто, бо працює у військовому госпіталі. Проте коли приїздила до нього, то було видно, що він проживає сам.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_52 (яка зокрема брала участь у розгляді справи у режимі відеоконференції) підтримала уточнену позовну заяву, просить задовольнити заявлені ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись на доводи викладені у поданих до суду відзиві на позов, письмових заявах та запереченнях.

Відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справи підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та проти їх задоволення не заперечувала.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко В. В., у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши письмові докази, витребувані судом та наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту - проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

Згідно статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Ураховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшого визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю та поділу майна шляхом визнання права власності, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Норма статті 315 ЦПК України щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки застосовується до правовідносин, які виникли з 01 січня 2004 року (набрання чинності Сімейним кодексом України від 10 січня 2002 року).

Проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу за діючим до 01 січня 2004 року Кодекс про Шлюб та сім`ю України, жодних правових наслідків не породжувало і до виникнення права спільної сумісної власності не призводило.

Правовідносини з приводу встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном та його розподіл регулюються Сімейним кодексом України.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія НОМЕР_2 від 13.07.2020.

За життя ОСОБА_5 у період з 24.07.1960 по 03.02.1983 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_53 , що підтверджується свідоцтвами про шлюб та розірвання шлюбу.

Від шлюбу у ОСОБА_5 та ОСОБА_54 народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1994, виданого Ленінградською районною радою народних депутатів представництво фонду державного майна, ОСОБА_5 на праві власності належить квартира АДРЕСА_9 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 25.01.2007, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) ОСОБА_5 на праві власності належить гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «НАДІЯ -ЗМ» по вул. Службова, 4 у м. Києві.

Згідно свідоцтва про народження від 14.01.2012, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві серія НОМЕР_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_55 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У матеріалах справи наявна медична документація щодо проходження ОСОБА_5 за життя медичного обстеження.

Згідно договору замовлення №6.237347 від 13.07.2020 року на організацію та проведення поховання ОСОБА_5 замовником є ОСОБА_8 (дочка позивача від першого шлюбу).

За заявою ОСОБА_1 та заяв сусідів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , 26.10.2020 року майстром технічної дільниці №3 ЖЕД 8-9 ОСОБА_13 було складено Акт № 141 про те, що ОСОБА_1 дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_9 протягом багатьох десятиріч та перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_5 , вела сумісне господарство до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до відомостей відділу місце реєстрації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано з 14.04.1989 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_9 .

Голосіївською районною у місті Києві адміністрацією надано інформацію з Реєстру територіальної громади міста Києва про місце реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 01.08.1995 по теперішній час за адресою: АДРЕСА_11 .

У вересні 2020 року позивач звернулась до нотаріуса та дізналась, що за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. відкрито 14.08.2020 спадкову справу №11/2020 щодо майна померлого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Як вбачається із матеріалів справи, позивач вказує, що у період фактичних шлюбних відносин, починаючи з 01.01.2004, позивач та її померлий чоловік - ОСОБА_5 , не перебували у інших шлюбах, постійно проживали спільно, піклувались один про одного, спільно забезпечували себе всім необхідним для життя, вели спільне господарство, повністю об`єднували та витрачали свої кошти, разом працювали та піклувались про своїх дітей від попередніх шлюбів та про спільну дочку, мали взаємні права та обов`язки, притаманні чоловіку та дружині.

На підтвердження зазначеного позивач надала у розпорядження суду фотографії, копії квотацій про сплату комунальних послуг, видаткових накладних, квитанцій про сплату витрат життєдіяльності гаражного кооперативу та утримання гаражного боксу, акт ЖЕД тощо.

За змістом частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У той же час, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.

Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…».

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя.

Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, лише у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, він вирішується в порядку позовного провадження .

Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У своїй постанові від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Разом з тим, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20 зазначено, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Звертаючись з вказаним позовом, позивач зазначила, що понад сорок років проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_5 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, відвідували родичів один одного разом, а також відзначали свята у колі родичів, тощо. Від даних стосунків мають спільну дочку.

Суд бере до уваги фотознімки, на яких зображені разом позивач та померлий ОСОБА_5 , як доказ про спільне проведення ними відпочинку, святкувань тощо у спірний період. Існування взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету підтверджують серед іншого квитанції та чеки про придбання побутової техніки, тощо.

Оцінюючі надані позивачем докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем докази на підтвердження факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловік та дружина з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1 року підтверджуються допустими доказами - показами допитаних у судовому засіданні свідків, фотографіями, квитанціями, медичною документацією померлого, з яких вбачається, що між позивачем та померлим ОСОБА_5 з 01.01.2004 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме вони спільно проживали однією сім`єю до смерті ОСОБА_5 , вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки, спільно відпочивали, святкували свята у родинному колі, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного.

Зазначене свідчить про те, що між вказаними особами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу (з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1) усталені відносини, які притаманні подружжю.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що позивачем надано достатні допустимі об`єктивні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, існування взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного як подружжя, суд вважає доведеним факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , у період з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1.

У постанові від 10 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду у справі №760/20948/16-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц).

Отже, дійшовши висновку про доведеність вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з померлим ОСОБА_5 у період з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1, суд ураховує правову позицію Верховного Суду та відображає зазначене лише у мотивувальній частині цього рішення.

Разом з цим, суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Однак встановлений судом факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1 не породжує для ОСОБА_1 ніяких юридичних наслідків, з огляду на наступне.

Із змісту уточненої позовної заяви вбачається, що метою заявленого позивачкою позову у даній справі є, зокрема, поділ спільного сумісного майна, набутого за час її спільного проживання з ОСОБА_5 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Так, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд має встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

При визначенні майна спільною сумісною власністю суд керується висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 8 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15. Згідно із цим висновком особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай установлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За приписами норм Закону № 2482-XII наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина перша статті 5 Закону № 2482-XII).

Частинами четвертою, п`ятою згаданої статті у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

За змістом статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено та не заперечувалося позивачем, що спірна квартира, яку позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності, загальною площею 39,9 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_9 , була отримана ОСОБА_5 , як службове житло, та у 1994 році отримано безоплатно (шляхом приватизації) у приватну власність.

Таким чином спірна квартира не є майном на яке поширюється режим спільної сумісної власності, оскільки вона отримана шляхом приватизації ОСОБА_5 у власність до моменту спільного проживання позивача з ним як подружжя. На той час ОСОБА_1 не була членом його сім`ї.

Доказів того, що позивач разом з власником цієї квартири у період з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_1 року проводили капітальний ремонт квартири, облаштовували її меблями та побутовою технікою за спільні кошти ОСОБА_1 у розпорядження суду не надано.

Оскільки вказана квартира набута у власність ОСОБА_5 до 01.01.2004, а позивачем не доведено того, що у квартирі здійснювався ремонт у вказаний період та такий ремонт було здійснено за спільні кошти позивача та померлого ОСОБА_5 , зокрема не доведено факту збільшення вартості квартири за рахунок проведеного капітального ремонту, тому суд вважає, що квартира АДРЕСА_9 , не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того недоведеним є факт поширення режиму спільної сумісної власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «НАДІЯ-ЗМ», оскільки, вказуючи, що будівництво такого боксу було розпочато ще у 1996 році, позивачем не доведено, що з 01.01.2004 нею вносилися пайові внески до кооперативу чи доказів того, що нею придбавалися будівельні матеріали за спільні кошти з ОСОБА_5 . Також не доведено вартості будівельних матеріалів і конструкцій, що були використані при будівництві спірного гаражного боксу.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (стаття 15 Закону України «Про власність»). Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

Отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Зокрема, звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, позивач посилалася на те, що встановлення такого факту необхідно їй для отримання права на спадкування після смерті ОСОБА_5 та просила визнати її спадкоємцем першої черги.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 цього ж Кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, статтею 1258 ЦК України визначена черговість спадкування за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями цієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до статей 1261-1265 ЦК України позивач не відноситься до першої черги спадкоємців, а є спадкоємцем четвертої чергої, а тому позовна вимоги позивача про визнання її спадкоємцем першої черги задоволенню не підлягає. Вимог про визнання її спадкоємцем четвертої черги ОСОБА_1 суду не заявляла.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача, пов`язані з розглядом справи, суд покладає на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клітко Валентина Василівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільним майном подружжя та визнання спадкоємцем першої черги за законом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.О. Горбенко