Справа № 643/2352/24
Провадження № 2/643/1951/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024

Московський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого Тимош О. М.,

за участю секретаря судового засідання Кизим К. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У березні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивувала тим, що шлюб між нею та відповідачем розірвано 21.05.2019.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Батько дитини проживає окремо, жодного разу дитину не відвідував. Дитина проживає з нею за однією адресою. Крім того, вона перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, якого дитина сприймає як батька.

Посилаючись на ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 164, 165 СК України, просить позов задовільнити.

Ухвалою судді від 14.03.2024 відкрито провадження по справі в порядку загального провадження з викликом сторін, призначено підготовче засідання.

01.08.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

13.09.2024 від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до суду надійшов висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, пояснила, що сторони разом не проживають з чотирирічного віку дочки. Позивач перебуває в іншому шлюбі, від якого є друга дитина. Відповідач не допомагає. Дочка називає батьком чоловіка позивачки, який має намір усиновити дитину. Всі докази на підтвердження позовних вимог позивач додала до позову.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. В матеріалах справи містяться пояснення, в яких просили розглядати справу без участі представника органу опіки та піклування, суду надано письмовий висновок у відповідності до ч. 5 ст. 19 СК України.

Суд, вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов такого.

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 виданого 30.07.2013 Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с.11).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2019 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 21.06.2019 (а.с.9-10).

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 12.12.2019 Московським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 . Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с.14).

Позивач ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_2 станом на 06.10.2023 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Реєстру територіальної громади (а.с.8, 12).

Відповідно до висновку Департаменту Служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради №340 від 10.09.2024 Департамент служб у справах дітей, як представник органу опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.64-65).

Згідно з висновком Департаменту Служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради №340 від 10.09.2024 мати дитини відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок з класним керівником та вчителями, реагує на рекомендації учителів, щоденно контролює присутність дитини на онлайн заняттях та виконання домашніх завдань. Батько дитини батьківські збори не відвідував, зв`язок з класним керівником не підтримував, не цікавився успіхами дитини школі. На прийом до КНП «Міська дитяча поліклініка №13» ХМР ОСОБА_8 приходить у супроводі матері ОСОБА_1 , мати виконує всі рекомендації лікарів. Малолітня дитина, ОСОБА_9 , надала свої письмові пояснення, в яких зазначила, що мешкає разом із мамою, батьком ОСОБА_10 , сестрою ОСОБА_11 та бабусею ОСОБА_12 . Хоче змінити прізвище на мами і тата ОСОБА_10 , бо вважає його своїм батьком і мешкає з ним вже давно. Також у висновку зазначено, що батько дитини засобами телефонного зв`язку повідомив, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав. На співбесіду та надання письмових пояснень не з`явився.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №466/9380/17 від 17 червня 2021 року.

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування та вважає його недостатньо обґрунтованим та таким, що носить рекомендаційний характер. Так, Департамент служб у справах дітей під час вирішення питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача врахував те, що батько засобами телефонного зв`язку повідомив, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав, навчанням та лікування дитини опікується мати, позивач у справі.

Думка дитини була з`ясована формально, зазначено, що в письмових поясненнях ОСОБА_9 зазначила, що вважає батьком іншу особу та бажає змінити прізвище на прізвище матері. За яких обставин були надані ці пояснення у висновку не зазначено. Не зрозуміло чи з`ясовували думку дитини безпосередньо співробітники Служби у справах дітей, чи письмові пояснення були надані без спілкування з дитиною. Стосунки дитини з батьком, відповідачем по справі, взагалі органом опіки та піклування не з`ясовані.

При цьому надані позивачем докази не доводять беззаперечно невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Згода відповідача на позбавлення його батьківіських прав судом до уваги не береться, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Зокрема, позивачем не надано доказів по невиконанню батьківських обов`язків щодо матеріального утримання дочки.

Лише те, що батько не звертався до вихователів, вчителів, класного керівника, лікаря-педіатра щодо своєї дочки не свідчить про безумовне невиконання ним батьківських обов`язків щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя, та не є достатніми доказами на підтвердження невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні, а подання позову є передчасним та не відповідає якнайкращім інтересам дитини.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, а саме покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, витрати щодо сплати судового збору за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , місе реєс трації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_4 .

Третя особа Департамент Служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55, .

Суддя О. М. Тимош