Справа № 366/2858/24
Провадження № 2/366/811/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2024 смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючої судді Слободян Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Німченко Н.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні в смт. Іванків Київської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області та ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулась в суд з позовом до Іванківської селищної ради (далі Відповідач 1) та ОСОБА_2 (далі Відповідач 2), у якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами.

Позов мотивований тим, що Позивач є володільцем зазначеного будинку. У травні 1986 їй, як переселенці із Чорнобильської зони відчуження та як голові її сім`ї видано ордер № 810 про тимчасове вселення в спірний будинок. З травня 1986 вона проживає у спірному будинку.

Після Позивача, власником спірного будинку був її чоловік, ОСОБА_3 на підставі виписки з погосподарської книги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син Позивача, ОСОБА_4 .

Позивач у спірному домоволодіння фактично проживає одна та підтримує його в належному для проживання стані.

З метою реалізації своїх прав як власника майна, Позивач звернулась до органу приватизації житлового фонду із заявою про передачу ї у безоплатну власність спірного будинку, однак у задоволені такої заяви Позивачу відмовлено.

За таких обставин, Позивач просить визнати за нею право власності на спірний будинок, оскільки таке право є невизнаним.

Рух справи

20.09.2024 позовна заява надійшла до суду

25.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 23.10.2024.

Позиції сторін

Позивач у судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує.

Представник Відповідача 1 у судове засідання не з`явилась. Подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог суд розцінює як визнання позову.

Відповідач 2 у судове засідання також не з`явився. Подав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без його участі, позов визнає.

Керуючись ч.3 ст.211, ст. 223 ЦПК України, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права

Згідно з ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що 02.09.1986 виконавчим комітетом Іванківської ради народних депутатів Позивачу видано ордер № 810 на тимчасове поселення в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 13)

Згаданий ордер видано на Позивача (голова сім`ї), Відповідача 2 (син), ОСОБА_5 (син) та ОСОБА_3 (чоловік) (а.с. 13 зворот).

Згідно з випискою з погосподарської книги № 6 на 2021-2025 роки с. Сукачі, № об`єкта погосподарського обліку 469, виданою 21.09.2023 за № 3568, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с. 15)

Згідно з довідкою Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області від 20.06.2024 № 284, Позивач проживає в зазначеному будинку з 04.09.1986 по день видачі довідки, а саме: з 04.09.1986 по 27.01.1987, з 24.10.206 по даний час без реєстрації, з 27.01.1987 по 24.10.2016 з реєстрацією (а.с. 16)

Відомості про реєстрацію права власності на спірне домоволодіння в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності відсутні (а.с. 17)

Відповідно до технічного паспорта на спірне домоволодіння, будинок та господарські будівлі споруджені в період з 1986 по 1990 роки (а.с. 20)

Розпорядженням органу приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності Іванківської селищної територіальної громади від 07.08.2024 № 4, Позивачу відмовлено у безоплатній передачі у приватну власність спірного житлового будинку, у зв`язку з тим, що він відсутній в комунальній власності Іванківської селищної територіальної громади та в ордері № 810, виданому на підставі рішення виконкому Іванківської Ради народних депутатів відсутня назва населеного пункту, що унеможливлює ідентифікацію жилого приміщення та наявності на ньому напису «на тимчасове поселення».

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10.05.2022 (а.с. 32)

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 30.01.2024 (а.с. 31)

З огляду на встановлені обставини справи, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, це питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Наведене свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до п. 1 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (далі - Положення) визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

Відповідно до п.п. 3, 4 цього Положення, не підлягають приватизації об`єкти, визначені Законами України "Про приватизацію державного житлового фонду", "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" та іншими законами.

Передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Судом встановлено, що спірне домоволодіння не відноситься до об`єктів, які не підлягають приватизації у відповідності до п. 3 Положення та нормативно-правових актів, про які зазначена норма права містить банкетний характер.

Відповідно до п. 13 Положення, приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. (п. 17 Положення)

Перелік документів, необхідний для органів приватизації, наведений у п. 18 Положення.

Відтак, Позивачем виконано вимоги Положення, а саме Позивач звернулась із заявою про передачу у власність спірного домоволодіння, однак у задоволені цієї заяви Позивачу відмовлено, у зв`язку з тим, що спірний будинок відсутній в комунальній власності Іванківської селищної територіальної громади та в ордері № 810, виданому на підставі рішення виконкому Іванківської Ради народних депутатів відсутня назва населеного пункту, що унеможливлює ідентифікацію жилого приміщення та наявності на ньому напису «на тимчасове поселення».

Щодо перебування спірного будинку в комунальній власності Іванківської селищної територіальної громади, суд приходить до такого.

Згідно з випискою з погосподарської книги № 6 с. Сукачі на 2021-2025 роки, земельна ділянка, на якій розташований будинок має площу 0, 12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та не приватизована.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Оскільки земельна ділянка під спірним майном не приватизована, тому вона має перебувати у комунальній власності Іванківської територіальної громади.

Суд звертає увагу, що в ордері № 810 відсутня назва населеного пункту, у якому розташований спірний будинок, однак, відомості про те, що Позивач зі своєю сім`єю дійсно у 1986 році поселена саме в ньому підтверджується сукупністю таких доказів як копією самого ордера, де зазначено, що будинок розташований по АДРЕСА_1 , технічним паспортом на спірний будинок, випискою з по господарської книги та довідкою Іванківської селищної ради.

Тому, сукупність таких доказів свідчить про те, що Позивач зі своєю сімєю вселена саме в спірний будинок.

Суд приймає до уваги та вважає обґрунтованими доводи Позивача про те, що не зазначення в ордері № 810 назви населеного пункту не залежало від волі Позивача, оскільки остання не уповноважена заповнювати такий ордер.

Також суд вражає обґрунтованими доводи Позивача про те, що не зважаючи на відмітку «на тимчасове вселення», зазначену в ордері № 810, після його видачі Позивачу, рішень про виділення нового будинку для проживання із сім`єю як евакуйованим громадянам чи зміну місця проживання не приймалось.

Сторони у справі таких рішень не надали, а факт тривалого проживання Позивача в спірному будинку підтверджується інформацією Іванківської селищної ради.

Відповідно до п. 23 Положення, орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Зразок книги реєстрації квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності, наведено у додатку 6.

У свідоцтво про право власності вносяться господарські будівлі (приміщення), які є у користуванні осіб, що приватизують житло, а саме сараї, гаражі, комори і таке інше, які розташовані на прибудинковій території та не є самовільно збудованими. Вказані господарські будівлі (приміщення) передаються у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Державна реєстрація прав власності на приватизоване житло проводиться відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (п. 24 Положення)

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Судом встановлено, що житловий будинок та інші господарські будівлі та споруди розташовані на території Іванківської селищної ради і споруджені до 1992 року, тому, проведення державної реєстрації прав власності та проведення технічної інвентаризації спірного домоволодіння не є обов`язковим.

Щодо обраного Позивачем способу захисту невизнаного права.

Велика палата ВС у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 зазначила, що майнова вимога про визнання права власності юридичною особою подається за правилами господарського судочинства (а у випадку, коли позивач фізична особа, така вимога повинна заявлятися за правилами цивільного судочинства).

Державний реєстратор не являється належним відповідачем у такому спорі.

Велика палата ВС у цій постанові підкреслює, що якщо право на будівлю чи споруду ще не зареєстровано за жодним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то правильним способом захисту порушеного права буде подання позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Відповідачем у такому позові слід зазначати власника земельної ділянки, на якій спірна будівля чи споруда розташована.

Судом встановлено, що відомості про спірне домоволодіння та земельну ділянка, на якій воно розташоване не зареєстровані за жодним суб`єктом, тому обраний Позивачем спосіб захисту права шляхом визнання права власності обраний вірно та є належним способом захисту.

З огляду на викладене, а також те, що Відповідачі у справі визнали позовні вимоги, встановивши, що спірне домоволодіння передане Позивачу як переселенцю з Чорнобильської зони відчуження, у якому вона проживає з 1986 року і по даний час, Позивачем обрано належний спосіб невизнаного права, вірно визначене коло учасників справи та доведено підстави, за яких вона може набути право власності на спірний будинок у спосіб, що не заборонений законом, суд приходить до висновку про задоволенні позовних вимог та визнання за Позивачем права власності на спірне домоволодіння.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Такі висновки наведені у постанові ВП ВС від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що рішення суду про визнання права власності не є підставою для виникнення права власності, оскільки таке право виникає з моменту виникає державної реєстрації.

Судовий збір.

При зверненні в суд з Позовом, Позивач сплатила судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.. При цьому, Позивач просила судові витрати залишити, тому питання про розподіл судових витрат не вирішується

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 200, 211, 223, 247, 259, 263 265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (в технічному паспорті літери «А», «а», «а1», загальною площею 95,0 м2, з яких 50,0 м2 житлова (основна), 37,0 м2 допоміжна (підсобна) та 8,0 м2 літніх, неопалювальних приміщень), а також на господарські будівлі та споруди: сараї («Б» та «Ж»), погріб («Г»), вбиральня («Д»), прибудови («Е», «В»), гараж («К»), огорожа (№1-2).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 23.10.2024.

Повне найменування сторін

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідачі:

Іванківська селищна рада Вишгородського району Київської області (Київська область, Вишгородський район, смт. Іванків, вул. І. Проскури, 7. Код ).

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Суддя Н.П. Слободян