КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 752/6409/24
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року (суддя Шевченко Т.М.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту належності на праві власності нерухомого майна,

встановив:

у березні 2024 року заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності на праві власності ОСОБА_3 на момент його смерті у квітні 2021 року будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи подану заяву, заявниця зазначала, що у квітні 2021 року помер її батько ОСОБА_3 , який на момент смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємицями померлого ОСОБА_3 є вона та її сестра - ОСОБА_1 .

Заявниця посилалася на те, що єдиним документом, який підтверджує належність на праві власності померлому ОСОБА_3 зазначеного будинку та був знайдений нею у сімейному архіві, була ксерокопія «свидетельства о праве личной собственности на жилой дом» від 13 квітня 1993 року, виданого на підставі рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів № 24 від 23 червня 1992 року.

Заявниця посилалась на те, що КП ФМР «Фастівське БТІ» надало їй належним чином завірені копії документів, які на її думку, призводять до безумовного висновку про належність зазначеного будинку її померлому батьку, однак оригінал (дублікат) свідоцтва про право власності від 13 квітня 1993 року відсутній.

Заявниця вважала, що у разі дослідження зібраних нею документів у їх сукупності та часовій динаміці давнини їх складання, будь-які сумніви щодо належності вказаного будинку саме ОСОБА_3 відсутні.

Також заявниця стверджувала, що вони з сестрою є єдиними спадкоємицями померлого батька, між ними будь-яких непорозумінь чи спорів з приводу вказаного будинку немає.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення суддею норм процесуального права.

Заявниця зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно існування спору про право, оскільки вони із сестрою є єдиними спадкоємицями померлого ОСОБА_3 , при цьому між ними відсутні будь-які непорозуміння щодо цього майна, що підтверджується тим, що її сестра видала їй довіреність на представництво її інтересів.

Заявниця вважає, що ухвалення рішення в порядку окремого провадження у даній справі є єдиним способом здійснити реалізацію нею та її сестрою свого права на спадкування після смерті батька, а матеріали справи містять достатньо доказів для безапеляційного встановлення факту наявності у їх батька права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилася.

3 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду заяву про розгляд апеляційної скарги у її відсутність (с.с.87).

Заінтересована особа ОСОБА_2 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлена за наявною у матеріалах справи адресою, однак судова повістка-повідомлення повернулась до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.84).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження заінтересованої особи ОСОБА_2 .

Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, заінтересована особа ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленою про день та час апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилась, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 .

Згідно довідки приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Михальчук Л. від 20 листопада 2021 року, спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 13 квітня 1993 року, ОСОБА_3 належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя першої інстанції виходила з того, що зі змісту поданої заяви вбачається наявність спору про право, а саме про право на спадкування майна, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , який помер у квітні

2021 року, за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно. Суддя вважає, що вимоги ОСОБА_1 не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Проте, повністю погодитися з таким висновком судді першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений ч. 1 ст. 315 ЦПК України.

Частина 2 статті 315 ЦПК України передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 643/14985/18-ц зазначено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суддя зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, в необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них. Тобто критерієм наявності спору про право у справах окремого провадження є сама можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту

навіть за відсутності заперечень таких осіб. З точки зору закону під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.

При цьому необхідно приймати до уваги, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, сформованій у постанові від 20 грудня 2023 року у справі №761/16555/23.

Прийшовши до висновку, що зі змісту поданої заяви вбачається наявність спору про право щодо майна померлого ОСОБА_3 та необхідність розгляду заявлених вимог у порядку позовного провадження, суддя першої інстанції не зазначила між ким наявний спір про право та хто повинен бути відповідачем у даному спорі.

Натомість, процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №640/10329/16.

За таких обставин, суддя першої інстанції зробила передчасний висновок про наявність спору про право та наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві

власності.

Виходячи з вищевикладеного, суду необхідно з`ясувати чи має можливість заявниця отримати чи відновити втрачений документ про право власності спадкодавця на житловий будинок, з`ясувати коло заінтересованих осіб, залучити їх до участі у справі і в залежності від встановленого, вирішити питання можливості розгляду даної справи у порядку окремого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело постановлення помилкової ухвали, тому вона підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 березня 2024 року скасувати, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про встановлення факту належності на праві власності нерухомого майна направити до Голосіївського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук