Справа № 509/1261/24
УХВАЛА

17 жовтня 2024 року смт. Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання Степанової Н.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглядаючи у підготовчому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа №509/1261/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 березня 2024 було відкрито провадження у справі №509/1261/24 та, зокрема, встановлено відповідачу 15-денний строк від дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву.

03.04.2024 представник відповідача отримав доступ до системи «Електронний суд» по даній справі, отримав копію позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження по справі.

16.04.2024 представником відповідача адвокатом Кірющенко О.М., в межах 15-денного строку, встановленого судом, було подано суду попередній відзив на позовну заяву, який був прийнятий судом 17.10.2024.

24.06.2024 представник відповідача звернувся до суду із зустрічною позовною заявою.

В п.1 прохальної частини зустрічної позовної заяви представником відповідача заявлене клопотання про поновлення процесуального строку на подання зустрічного позову. Однак будь-яке мотивування поважності попуску процесуального строку на подання зустрічної позовної у тексті зустрічного позову відсутнє.

14.10.2024 представник відповідача адвокат Кірющенко О.М. звернувся до суду із уточненою зустрічною позовною заявою, до якої було додане клопотання про поновлення процесуального строку на подання зустрічного та уточненого зустрічного позову.

Клопотання відповідача про поновлення процесуального строку на подання зустрічної та уточненої зустрічної позовної заяви обґрунтоване тим, що відповідач не міг вчасно звернутись до суду із зустрічною позовною заявою, оскільки відповідач ОСОБА_2 та його представник здійснювали відповідні заходи по розшуку позивачки ОСОБА_4 , а також неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також вели спілкування з адвокатом Томашевським Р.М. відносно врегулювання спору відносно поділу майна подружжя та підписання мирової угоди.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник підтримали заявлене клопотання та просили суд поновити процесуальний строк на подання зустрічної позовної заяви та прийняти зустрічну і уточнену зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом.

Представник позивача адвокат Томашевський Р.М. у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання відповідача про поновлення строку на подання зустрічного позову, вважав його необґрунтованим, а причини пропуску строку неповажними, просив суд відмовити у задоволенні клопотання та повернути зустрічну позовну заяву відповідачу.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийшов до висновку про відсутність підстав для поновлення строку на подання зустрічної позовної заяви та про повернення зустрічної позовної заяви відповідачу з огляду на наступне.

Ухвалою суду від 06.03.2024 року про відкриття провадження у справі відповідачу був встановлений 15-денний строк від дня вручення цієї ухвали для надання суду відзиву на позовну заяву.

Ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками представник відповідача отримав 03.04.2024 року у підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС. Таким чином, відзив на позовну заяву мав бути поданий відповідачем до 18.04.2024 року включно.

Відповідно до вимог ч.1 ст.193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Отже, зустрічна позовна заява мала бути подана відповідачем у строк до 18.04.2024 року включно.

Представник відповідача звернувся до суду із зустрічною позовною заявою 24.06.2024, тобто з пропуском граничного строку подання зустрічної позовної заяви більше ніж на 2 місяці.

Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасниками справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Строк звернення відповідача до суду із зустрічним позовом та подання відзиву є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Рішення від 21 жовтня 2010 року у справі "Дія 97" проти України").

Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лише ті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення скарги без розгляду.

Суд, з`ясувавши у повній мірі обставини дотримання стороною відповідача процесуального строку на подання зустрічної позовної заяви, дійшов висновку про те, що поважні підстави для поновлення пропущеного строку відсутні.

Причини пропуску строку на звернення до суду із зустрічною позовною заявою, наведені представником відповідача у клопотанні про його поновлення, визнаються судом неповажними, оскільки дії щодо розшуку відповідачем позивачки та їх спільного неповнолітнього сина не могли бути перешкодою для своєчасного звернення до суду із зустрічною позовною заявою у межах даної справи про поділ майна подружжя. До того ж ці дії не конкретизовані у клопотанні та взагалі відсутнє обґрунтування яким саме чином такі дії перешкоджали відповідачу своєчасно звернутись до суду із зустрічною позовною заявою.

Суд звертає увагу, що відповідачем було своєчасно подано відзив на позовну заяву, який за своїм змістом та доводами є подібним до змісту зустрічної позовної зави. Проте, зустрічний позов не був поданий у строк, встановлений процесуальним законом.

Також не визнається судом поважною і причина пропуску строку, яка обґрунтована наміром відповідача вирішити спір мирним шляхом, оскільки про такий намір представник відповідача заявив лише у судовому засіданні 17.04.2024, після подання відзиву на первісний позов, а строк на подання зустрічного позову спливав 18.04.2024. Крім того, сторони можуть врегулювати спір мирним шляхом на будь-якій стадії судового процесу, а тому таке врегулювання не є перешкодою для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання ними своїх процесуальних обов`язків, оскільки сторони можуть і не досягти згоди щодо вирішення спору мирним шляхом.

У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено у встановленому законом порядку наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій.

Відповідач не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Він не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати процесуальні права відповідача щодо пред`явлення зустрічного позову відповідно у строк для подання відзиву; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання зустрічного позову не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку відповідача щодо реалізації процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 638/15855/16-ц (провадження № 61-46740св18) та від 27 жовтня 2020 року у справі № 186/139/20 (провадження № 61-11665св20).

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 у справі №756/11081/20 викладено наступні правові висновки:

«За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.»

Встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання зустрічного позову та уточненого зустрічного позову визнається судом необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Згідно до вимог ч.3 ст.194 ПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для поновлення строку на пред`явлення відповідачем зустрічної позовної заява, то зустрічна позовна заява і уточнена зустрічна позовна заява підлягають поверненню відповідачу ОСОБА_2 із залученням до матеріалів справи їх копій.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

При поданні зустрічної позовної заяви, відповідачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 2438 (дві тисячі чотириста тридцять вісім) грн. 11 коп., які зараховані до державного бюджету згідно квитанції про сплату №4545-1210-2018-4837 від 24.06.2024 року.

Так як суд прийшов до висновку про повернення зустрічної позовної заяви, то судовий збір, сплачений відповідачем, підлягає поверненню заявнику.

Керуючись ч.1 ст.193, ч.3 ст.194, ч.6 ст.259 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В клопотанні представника відповідача ОСОБА_3 про поновлення строку на подання зустрічного позову та уточненого зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, - відмовити.

Зустрічну позовну заяву та уточнену зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, - повернути заявнику.

Копія зустрічної позовної заяви та уточненої позовної заяви долучити до матеріалів справи.

Роз`яснити позивачу (представнику) за зустрічним позовом право звернутися з вказаним позовом у загальному порядку.

Повернути ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2438 (дві тисячі чотириста тридцять вісім) грн. 11 коп., зараховані до державного бюджету згідно квитанції про сплату №4545-1210-2018-4837 від 24.06.2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 21.10.2024 року.

Головуючий: Є.М. Панасенко