Єдиний унікальний номер 341/1105/24
Номер провадження 2/341/428/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року м. Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Гаполяка Т.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України,-

в с т а н о в и в :

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача.

ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 звернулася в Галицький районний суд Івано-Франківської області з позовом до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України.

Позов обґрунтувала тим, що до початку повномаштабного збройного військового вторгнення Російської Федерації в Україну, її зареєстроване місце проживання було за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок та земельна ділянка площею 0,1000 га. що за адресою: АДРЕСА_1 , належали їй одноосібно на праві власності.

У 2011 році на базі її з чоловіком родини, було створено прийомну сім`ю та влаштовано малолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на виховання та спільне проживання до їхньої прийомної сім`ї.

У 2012 році на базі її з чоловіком родини було створено дитячий будинок сімейного типу (далі ДБСТ) та влаштовано малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на виховання та спільне проживання до ДБСТ.

У 2020 році до ДБСТ влаштовано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на спільне проживання та виховання.

У 2021 році до ДБСТ влаштовано ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 на спільне проживання та виховання.

24 лютого 2022 року розпочалося повномаштабне збройне військове вторгнення Російської Федерації в Україну. Внаслідок артилерійського обстрілу 12 березня 2022 року було пошкоджено належний їй будинок де розташований ДБСТ, а 19 березня 2022 року внаслідок чергового обстрілу повторно пошкоджено будинок та завдано тілесних ушкоджень малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

30 березня 2022 року внаслідок чергового обстрілу її району збройними силами та іншими формуваннями Російської Федерації було заподіяно тілесні ушкодження її чоловіку - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , внаслідок чого він помер.

Станом на 01 травня 2024 року із даних супутникового знімку Google maps, її будинок повністю зруйнований.

Незважаючи на гірку безповоротну втрату рідної людини внаслідок збройної військової агресії Російської Федерації проти України, БДСТ продовжив функціонування із вихованцями. На момент подачі позову до суду вона та усі вихованці є внутрішньо переміщеними особами.

Зазначає, що внаслідок збройної військової агресії Російської Федерації проти України, окупації збройними силами Російської Федерації міста Рубіжне Луганської області, неодноразового артилерійського обстрілу було вбито чоловіка, знищено належний їй на праві власності житловий будинок, автомобіль, особисті речі. Діти-вихованці втратили батька-вихователя, особисті речі, зазнали стресу внаслідок пережитих обстрілів та жахіть бойових дій, можливість мирно і безтурботно проживати у комфортному житлі та розвиватися у звичному для себе середовищі. Вона та її діти - вихованці зазнали моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту, неможливістю користуватися житлом та вести повноцінне життя, пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятого для себе рівня життя, пошуком житла та фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршенням загального самопочуття, перебування у стані емоційного стресу та тривоги за своє власне благополуччя та благополуччя дітей. Усе це призвело до відсутності повноцінного відпочинку, оскільки постійні думки про жахи війни, власну безпеку, безпеку дітей, відчуття безпорадності перед небезпекою, що виникла в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також розчарування внаслідок тривалого порушення її прав та прав дітей, продовжують приносити значні моральні страждання

Посилаючись на наведені вище обставини просила стягнути з РФ:

- на свою користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 547 938 грн. 50 коп., що еквівалентно 105 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на свою користь суму відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 247 970 грн., що еквівалентно 5 725 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

-на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову.

В судове засідання позивачка не з`явилася. На адресу суду скерувала заяви в якій просила справу розглядати у її відсутності та відсутності позивачів, яких вона представляє, позов підтримала повністю.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки представника не повідомив, з клопотаннями та заявами до суду не звертався.

2. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 від 29 січня 2021 року (а.с.16).

ОСОБА_12 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_13 ) перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 1991 року, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 20).

ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується копією договору дарування від 16 липня 2002 року (а.с.19).

ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1000, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку (а.с.22).

У власності ОСОБА_1 перебував автомобіль марки Fiat Doblo, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , що стверджується копією відомостей із системи «ДІЯ».

ІНФОРМАЦІЯ_12 помер ОСОБА_12 , уродженець м.Рубіжне, Луганської області, на момент смерті зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце смерті: м.Рубіжне, Луганська область, що стверджується копією свідоцтва про смерть, копією рішення суду від 31 травня 2022 року, копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (а.с.39-42).

Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради від 20 вересня 2011 року №501створено прийомну сім`ю на базі родини ОСОБА_12 та ОСОБА_1 та влаштовано малолітніх ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на виховання та спільне проживання до прийомної сім`ї (а.с.23).

Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради від 07 лютого 2012 року №63, створено дитячий будинок сімейного типу (ДБСТ) на базі родини ОСОБА_12 та ОСОБА_1 та влаштовано малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на спільне проживання та виховання до батьків вихователів ОСОБА_14 (а.с.24).

Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 10 квітня 2020 року №329, влаштовано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу родини ОСОБА_14 (а.с.25-26).

Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 19 жовтня 2021 року №2487, влаштовано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу родини ОСОБА_14 (а.с.27-29).

ІНФОРМАЦІЯ_12 помер ОСОБА_12 , що стверджується копією свідоцтва про смерть, копією рішення суду від 31 травня 2022 року, копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання (а.с.39-42).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , зареєстроване місце проживання яких: АДРЕСА_1 , взяті на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , що стверджується копіями довідок від 05 січня 2023 року(а.с.45-53).

Розпорядженням начальника військової адміністрації Рубіжанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 21 вересня 2023 року №240 продовжено функціонування дитячого будинку сімейного типу Целухіних в особі матері-виховательки ОСОБА_1 , вихованцями якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.43-44, 54-55)

Будинок за адресою: АДРЕСА_1 знищений, що стверджується скрін-шотом Google maps (а.с.31).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з мамою ОСОБА_1 звертався до медичного закладу для надання медичної допомоги з приводу отриманих поранень від осколка снаряду(а.с.35-36).

3.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Положеннями частини першої статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Передбачених частиною 2 статті 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оскільки сторони в судове засідання, призначене на 10 жовтня 2024 року не з`явилися, суд, з дотриманням положень частини 6 статті 259 ЦПК України та частини 5 статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог частини 4 статті 268 ЦПК України, підписав судове рішення без його проголошення.

Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу положень частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина 1 статті 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 дав судам роз`яснення, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ указав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (пункти 31, 68).

У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Необхідно зазначити і те, що Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Луганської і Донецької областей України.

Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 2-о/381/134/16 (провадження № 61-3789св18), Верховний Суд установив факт, що вимушене переселення фізичної особи у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на РФ як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року такої особи з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Луганської області.

Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей унаслідок збройної агресії РФ проти України, викладені у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16-ц (провадження № 61-20978св18), від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16-ц (провадження № 61-190св18), від 06 червня 2018 року у справі № 428/13977/16-ц (провадження № 61-3831св18).

За таких обставин, починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до ООН, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ учиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього судового рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії РФ проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що РФ чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань РФ; відзначаючи, що дії РФ на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

РФ припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до статті 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res (2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи.

Суд враховує, що у цій справі ОСОБА_1 , діючи у власних інтересах та від імені неповнолітніх дітей, звернулася до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої їй та її дітям у зв`язку з загибеллю її чоловіка та батька дітей унаслідок збройної агресії РФ на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

У пункті 4 частини 1 статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до частини 1 статті 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tortexсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у цій справі, суд ураховує таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; - передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; - національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).

Юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина 3 статті 124 Конституції України). Тобто, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть із іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Оскільки вчинення РФ з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється донині, РФ заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

РФ, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19 (провадження № 61-19853св21), які, відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України, враховуються апеляційним судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з частини 2 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

Згідно частини 1, пункту 2 частини 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 статті 23 ЦК України).

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина 2 статті 1168 ЦК України).

На переконання суду, позивачці та її дітям завдано моральної шкоди за обставин встановлених у цій справі.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпункт 15 пункту 3 цих Правил, установлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення.

Виходячи з вимог частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу з статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.

За таких обставин, суд вважає, що відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод.

Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення майнової та моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені РФ відносно них.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам матеріальну та моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, заявлений розмір майнової та моральної шкоди завданої позивачами внаслідок незаконної збройної агресії РФ проти України, та порушення його майнових і конституційних підлягає задоволенню.

За змістом статей 192 та 524 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки.

Вказаний правовий висновок відповідає постанові Великої Палати у справі №761/12665/14-ц від 04липня 2018 року (провадження № 14-134цс18).

Згідно відомостей НБУ на 24 травня 2024 року (день подання позову до суду), офіційний курс долара Євро до гривні складає 43,3137.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 15 140 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 5-8, 10, 11, 12, 13, 141, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах неповноітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України - задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації на користь:

- ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 547 938 грн. 50 коп., що еквівалентно 105 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_1 суму відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 247 970 грн., що еквівалентно 5 725 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_2 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_3 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_4 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_5 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_6 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_7 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_8 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову;

- ОСОБА_9 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 515 979 грн. 50 коп., що еквівалентно 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день подання позову.

Стягнути з Російської Федерації на користь держави 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивачі:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_7 ;

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8 ;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_9 ;

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_10 ;

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_11

відповідач - Російська Федерація, адреса місця знаходження: вул. Житня, буд.14, м. Москва, 119991.

СуддяТарас ГАПОЛЯК