Провадження № 22-ц/4808/1366/24
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Баркова В.М., Бойчука І.В.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2024 року, у складі судді Атаманюка Б.М., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заяви зазначав, що 05.12.2023 року він одружився з ОСОБА_2 , яка від попереднього шлюбу, що розірваний 06.02.2020 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, має двох неповнолітніх доньок - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

30 січня 2024 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 (батька дівчат) на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх доньок у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.12.2023 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. Однак, ОСОБА_3 не сплачує аліменти на утримання своїх дітей, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, виданим Немишлянським відділом ДВС у місті Харкові Східного МУ MIO. Згідно даного розрахунку, сукупний розмір заборгованості становить 16 254,16 грн. Тобто, сім`я не отримує аліментів чи будь-якої соціальної та матеріальної допомоги на утримання дітей.

З моменту спільного проживання неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають на утримані позивача, оскільки рідний батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Діти сприймають позивача як близьку для них людину, оскільки фактично він займається їх вихованням та утриманням, повністю забезпечує матеріальне благополуччя сім`ї, а також все необхідне для нормального розвитку дітей, створює належні житлові умови, купує одяг, оплачує харчування, лікування та медичне обстеження, навчання, тощо. Окрім того, заявник взяв на себе обов`язок забезпечити дітям безпеку у час воєнного стану, тому орендує для них квартиру в м. Івано-Франківську.

Просив суд встановити факт перебування ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на утриманні вітчима ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення суду порушує вимоги законності, обґрунтованості та вмотивованості, судом першої інстанції норм матеріального права.

Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано до правовідносин ст. 268 СК України, яка не підлягала застосуванню, та не застосовано статтю 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка підлягала застосуванню. Суд дійшов висновку, що згідно ст. 268 СК України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Натомість Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає перелік категорій військовозобов`язаних, які мають право на отримання відстрочки від призову. Зокрема, нормами пункту 3 частини 1 статті 23 вказаного Закону визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Як вбачається з тексту пункту 3 частини 1 статті 23 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підставою надання відстрочки є утримання, а не наявність обов`язку з утримання. Крім того, вказана норма виключає з кола осіб, які мають право на відстрочку, осіб, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Тобто не мають права на відстрочку особи, які мають обов`язок щодо утримання дітей («обов`язок зі сплати аліментів»), і цей обов`язок фактично не виконують.

Вважає, що норма ст. 268 СК України не підлягає застосуванню до відносин передбачених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зазначає, що чинне законодавство не містить чіткого визначення поняття «утримання дітей». Подібне поняття використовується у статті 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме визначає поняття «утриманці»: члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Зазначає, що законодавець прямо передбачив судовий порядок встановлення факту перебування дитини на утриманні.

Вважає, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника потрібно з метою отримання передбачених законодавством пільг. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Утримання особи передбачає її знаходження на тривалому або постійному матеріальному або грошовому забезпеченні з боку іншої особи, і ця допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

На підтвердження факту утримання заявником подано достатні належні та допустимі докази, що підтверджують, що ОСОБА_1 проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 та її двома неповнолітніми доньками ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та неповнолітні діти знаходяться на постійному матеріальному та грошовому забезпеченні з боку заявника і ця допомога є для дітей постійним і основним джерелом засобів до існування.

Так, у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, родина разом переїхали з м. Харкова до м. Івано-Франківськ. ОСОБА_1 винайняв житло, здійснив заходи щодо організації навчання дітей, забезпечує їх харчування, навчання та виховання. Рідний батько дітей самоусунувся від виконання своїх обов`язків по матеріальному забезпеченні, що підтверджується судовим рішенням про стягнення аліментів та не виконанням цього рішення.

Суд першої інстанції вийшов за межі судового розгляду, перебрав на себе повноваження органу, який приймає рішення щодо достатності підстав для відстрочки, та по суті усунувся від встановлення факту утримання.

Суд першої інстанції зазначив, що установлення факту перебування у заявника на утриманні двох його падчерок не має правового значення в контексті мети заявлених вимог, оскільки заяву подано з метою звільнення від призову під час мобілізації при перебуванні у нього на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років (стаття 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», стаття 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Відповідно до Переліку документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», документами, що підтверджують право на відстрочку за п. 3 частини першої статті 23 Закону є також рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України.

На підтвердженням факту утримання окрім судового рішення, також можуть бути надані інші документи, для надання яких не потрібний судовий порядок. Оцінку достатності поданих документів робить комісія при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки.

Натомість суд вийшов за межі судового розгляду та зробив висновок, що становлення факту перебування у заявника на утриманні двох його падчерок не має правового значення, чим ухилився від здійснення правосуддя.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити та встановити факт перебування ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на утриманні ОСОБА_1 .

Заявник ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_6 та заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, просили рішення суду скасувати та задоволити заяву про встановлення факту.

Заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника, його представника та заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено суду наявність передумов, визначених ст. 268 СК України, за яких в нього, як вітчима, виник би обов`язок щодо утримання дітей ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )

З таким висновком колегія суддів частково не погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 05.12.2023 року одружився з ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 від попереднього шлюбу із ОСОБА_3 , який розірваний 06.02.2020 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова, має двох неповнолітніх доньок - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Заявник ОСОБА_1 є вітчимом неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

10.01.2024 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх доньок у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.12.2023 року і до досягнення кожною дитиною повноліття.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданим Немишлянським відділом ДВС у місті Харкові Східного МУ МЮ від №4760 від 23.05.2023, сукупний розмір заборгованості ОСОБА_3 по аліментах становить 16 254,16 грн.

Заявником долучено нотаріально посвідчену заяву батька дітей ОСОБА_3 , в якій останній зазначає, що на даний час знаходиться за межами України та у найближчий час повертатися не планує. Погоджується із твердженням того, що на цей час його діти ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживають, виховуються та матеріально утримуються подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.

Частинами 1, 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:

- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення;

- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 10.04.2019 року у справі №320/948/18, від 18.01.2024 року у справі №560/17953/21.

Абзацом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» 3543-XII від 21 жовтня 1993 року, передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Таким чином, визначальним фактом є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей.

З огляду на викладене, для отримання правової підстави для звільнення з військової служби заявник повинен довести факт перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років.

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток дитини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 вказує, що правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини особою, яка не має з нею кровного споріднення (як заявник у цій справі), є доведеність існування обставин, в силу яких обсяг прав матері та/або біологічного батька дитини обмежується або припиняється.

У даній справі заявник стверджує про те, що з моменту перебування у шлюбних стосунках з ОСОБА_2 її неповнолітні діти від попередніх відносин проживають разом з ними та знаходяться на його утриманні.

Згідно з ч. 1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (ч. 1 ст. 268 СК України).

Положеннями ст. 268 СК України закріплений обов`язок вітчима утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів, сестер, або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Вітчим - це чоловік (нерідний батько) рідної матері дитини, з яким мати й дитина постійно проживають однією сім`єю.

Вітчим має особливий правовий статус, що істотно відрізняється від статусу батька, усиновлювача, опікуна та піклувальника, характеризується мінімально необхідним набором прав та обов`язків щодо пасинка, падчерки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 виснувала, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У цій справі долучено нотаріально посвідчену заяву батька дітей ОСОБА_3 , в якій ОСОБА_3 зазначає, що на даний час знаходиться за межами України та у найближчий час повертатися не планує. Погоджується із твердженням того, що на цей час його діти ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживають, виховуються та матеріально утримуються подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт утримання ним неповнолітній дітей своєї дружини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки як для матері дітей, так і для їх батька, який не позбавлений батьківських прав.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дітей та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Велика Палата Верховного суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 вказувала, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника та дітей заінтересованих осіб.

Суд першої інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту перебування на утриманні заявника неповнолітніх дітей, матір`ю яких є його дружина ОСОБА_2 , оскільки у заявника ОСОБА_1 відсутній правовий обов`язок утримувати неповнолітніх дітей дружини і таке утримання ним здійснюється добровільно, отже вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою.

Разом з тим суд першої інстанцій не звернув уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі батьків у вихованні й утриманні дітей. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утриманні та виховання дитини, то питання, заявлене ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За установлених у цій справі конкретних обставин факт утримання дітей вітчимом не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати із залишенням без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту утримання дітей, передбачених частиною шостою статті 294, частиною четвертою статті 315 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 294, 315, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 04 вересня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту перебування ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на утриманні вітчима ОСОБА_1 - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 22 жовтня 2024 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.М. Барков

І.В. Бойчук