Житомирський апеляційний суд
Справа №281/522/23 Головуючий у 1-й інст. Данчук В. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Журавської Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №281/522/23 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Данчука В.В. в смт Лугини,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 118614,58 грн заборгованості за кредитними договорами.

Позов мотивовано тим, що 14 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №989092956, згідно умов якого остання отримала кредит у сумі 16500,00 грн строком на 30 днів до 13.09.2021 року. Кредитодавець надає перший транш в сумі 13000,00 грн, відсотки за користування кредитом 6045,00 грн, орієнтовна вартість кредиту 19045,00 грн (п.1.14.1) кредитного договору. Договір підписано електронним цифровим підписом сторін. ОСОБА_1 умови договору не виконувала внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 65464,60 грн, що складається із: 15000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 50464,60 грн - заборгованості за відсотками.

16 листопада 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 989092956 від 14 серпня 2021 року перейшло до ТОВ »Таліон плюс». 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20102022 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 989092956 від 14 серпня 2021 року перейшло до позивача, відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №2.

07 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №02115-07/2021 згідно умов якого, ОСОБА_1 отримала фінансовий кредит в сумі 7000,00 грн, строком на 30 днів до 05.08.2021, загальна вартість кредиту 10675,00 грн. Кредитний договір підписано відповідачем електронним цифровим підписом. Умови договору належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 22067,50 грн, з яких: 7000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 15067,50 грн заборгованість за відсотками.

13 січня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 13012023 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 02115-07/2021 від 07 липня 2021 року перейшло до позивача, згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 року.

24 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № /1, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала 2000,00 грн кредиту строком на 29 днів , загальна вартість кредиту 2710,50 грн. Кредит підписано електронним цифровим підписом ОСОБА_1 . Умови договору не виконано належним чином, тому заборгованість становить 19307,48 грн з них: 1994,99 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 17312,49 грн сума заборгованості за відсотками. Договір підписано електронним цифровим підписом ОСОБА_1

24 листопада 2022 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 24/11-22/2 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № /1 від 24 липня 2021 року перейшло до позивача, згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №24/11-22/2 від 24.11.2022 року, згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №24/11-22/2 від 24.11.2022 року.

08 вересня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового кредиту № /467000, згідно умов якого остання отримала кредит в сумі 3000,00 грн, строком на 30 днів до 07.10.2021, відсоткова ставка 2,25 % в день. Договір підписано електронним цифровим підписом ОСОБА_1 . Заборгованість за вказаним договором становить 11775,00 грн, з яких: 3000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 8775,00 грн сума заборгованості за відсотками.

19.04.2022 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 19042022-Г відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № /467000 від 08 вересня 2021 року перейшло до позивача, згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №19042022-Г від 19.04.2022 року.

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість у розмірі 118614 грн 58 коп., з яких: за кредитним договором № 989092956 від 14 серпня 2021 року в розмірі 65464 грн 60 коп.; за кредитним договором № 02115-07/2021 від 07 липня 2021 року в розмірі 22067 грн 50 коп.; за договором позики № від 24 липня 2022 року в розмірі 19307 грн 48 коп.; за кредитним договором №/467000 від 08 вересня 2021 року в розмірі 11775 грн 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 2684,00 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального права. Зазначає, що судом не взято до уваги, що позивачем не надано жодних розрахунків, з яких можна встановити де, ким та коли видавалися зазначені суми кредиту, з наданих документів незрозуміло коли та за який період нараховувалися відсотки та у яких розмірах нараховувалися відсотки. Надані позивачем витяги із розрахунку заборгованості не можуть бути прийняті судом в якості доказу по справі. Неправомірність здійснення нарахування позивачем в кредитному договорі №98909256 від 14 серпня 2021 року, долученого до матеріалів справи, зазначається, що сума кредиту становить 13 000 гривень. А також, що кредит надається строком на 30 днів. Термін повернення кредиту - 13.09.2021 р. (п. 1.3 Договору). Крім того, в п. 1.14.1, зазначається, що загальна вартість кредиту, становить 19 045, 00 гривень. Також в кредитному договорі, визначено ряд обставин, за яких може бути збільшено кредитний ліміт та строк кредитування, а саме у разі сплати всіх відсотків за період користування першим траншем кредиту п.1.8 Договору), проте докази наявності вищезазначених обставин - відсутні. Тобто, при отриманні кредиту в розмірі 13 000 гривень та користуванні ним протягом 30 днів, передбачених п. 1.3 Договору, загальна вартість кредиту становить 19 045,00 грн. Проте, в позовній заяві, позивач вказує, що необхідно стягнути за даним договором борг, в розмірі 65 464, 60 грн. Звідки взяті дані нарахування позивачем не вказано, а судом першої інстанції не встановлено. В кредитному договорі №02115-07/2021 від 07.07.2021, долученого до матеріалів справи, зазначається, що сума кредиту становить 7 000 гривень. А також, що кредит надається строком на 30 днів. Термін повернення кредиту - 05.08.2021 (п. 1.1, п.1.2 Договору). Крім цього, до матеріалів справи додається Графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту, з якої вбачається, що загальна вартість кредиту становить 10 675, 00 гривень. Проте, в позовній заяві, позивач вказує, що необхідно стягнути за даним договором борг, в розмірі 22 067, 50 грн. Звідки взяті дані нарахування позивачем не вказано, а судом першої інстанції не встановлено. В кредитному договорі №/1 від 24.07.2021, долученого до матеріалів справи, зазначається, що сума кредиту становить 2 000 гривень. А також, що кредит надається строком на 29 днів. Також в договорі визначено, що загальна вартість кредиту в грошовому вираженні, становить 2 710, 50 грн. Крім цього, до матеріалів справи додається паспорт споживчого кредиту, з якого вбачається, що орієнтовна загальна вартість кредиту, становить 2 710, 50 гривень. Проте, в позовній заяві, позивач вказує, що необхідно стягнути за даним договором борг, в розмірі 19 307, 48 грн. В Кредитному договорі №/467000 від 08.09.2021 зазначається, що сума кредиту становить 3 000 гривень. А також, що кредит надається строком на 30 днів. Термін повернення кредиту - 07.10.2021 (п. 1.1., п. 1.2 Договору). Крім цього, до матеріалів справи додається додаток до договору, з якого вбачається, що строк дії договору з 08.09.2021 по 07.10.2021, а загальна вартість кредиту, становить 5 025,00 гривень. Проте, в позовній заяві, позивач вказує, що необхідно стягнути за даним договором борг в розмірі 11 775, 00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням вищезазначеного, позивач має право на стягнення лише суми боргу та встановлених процентів за користування кредитами протягом 30 днів на які дані кредити надавались. В свою чергу, будь - які інші нарахування, здійсненні після закінчення строку дії договору є незаконними, оскільки їх нарахування здійснено поза межами строку кредитування. Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами, нарахованих позивачем за період поза межами погодженого сторонами строку кредитування, тобто: починаючи з 14 вересня 2021 року по кредитному договору №989092956 від 14.08.2021 р. (в той час як в позовній заяві вказано, що нарахування здійснені до 06.03.2023, а інші докази по періоду нарахувань - відсутні); починаючи з 06 серпня 2021 року по кредитному договору №02115-07/2021 від 07.07.2021 (в той час як в позовній заяві вказано, що нарахування здійснені до 13.01.2023, а інші докази по періоду нарахувань - відсутні); починаючи з 22 серпня 2021 року по кредитному договору №/1 від 24.07.2021 (в той час як в позовній заяві вказано, що нарахування здійснені до 24.11.2022, а інші докази по періоду нарахувань- відсутні); починаючи з 08 жовтня 2021 року по кредитному договору №/467000 від 08.09.2021, (в той час як в позовній заяві вказано, що нарахування здійснені до 19.04.2022, а інші докази по періоду нарахувань - відсутні). Вищезазначені нарахування є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. В свою чергу, суд першої інстанції не встановив та не перевірив правильність даних нарахувань, не перевірив за який період часу такі нарахування здійснено і чи здійснено їх відповідно до вимог чинного законодавства та діючих позицій Верховного Суду. З наданих до матеріалів справи розрахунків та з зазначеного в позовній заяві, випливає, що нарахування здійснено поза межами кредитування, тобто, після закінчення строку дії договорів, що прямо порушує умови укладених договорів та позицію Великої Палати Верховного Суду щодо даних правовідносин.

09 жовтня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» подало відзив на апеляційну скаргу у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року залишити без задоволення. Вказує, що у відповідності до умов кожного з укладених Договорів нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом, тобто умовами Договорів не передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов`язання позичальником згідно статті 625 ЦК України. Доводи апелянта про те, що умови договору щодо встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язання за договором є несправедливими, не повинно братися до уваги, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст. 627 ЦК України. Відповідач розумів розмір процентів, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів. Відсотки, які просить стягнути Позивач нараховані за понадстрокове користування позикою/кредитом, за відсотковою ставкою передбаченою договором, саме за понадстрокове користування кредитом. Оскільки у кредитному договорі, прямо зазначено, що відповідач підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті кредитодавця, а також отримав від кредитодавця до укладення цього договору інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, нарахування відсотків здійснювалося первісним кредитором у межах умов даного кредитного договору та відповідно до законодавства, чинного на момент підписання кредитного договору. Отже, підписавши договір, відповідач посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору. Позивач вважає, що надані суду докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту укладання кредитного договору між відповідачем та первісним кредитором, та для обґрунтування розміру заборгованості відповідача, вказаної у позовні заяві.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Щодо договору кредитної лінії №989092956 від 14 серпня 2021 року.

Встановлено, що 14 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №989092956, згідно умов якого, кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі кредитного ліміту на суму 16500,00 грн строком на 30 днів до 13.09.2021 року. Кредитодавець надає перший транш в сумі 13000,00 грн, відсотки за користування кредитом 6045,00 грн, орієнтовна вартість кредиту 19045,00 грн (п.1.14.1) кредитного договору.

Цей договір укладено в електронній формі, та підписано ОСОБА_1 накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV796PK.

Із розрахунку заборгованості за період з 06.03.2023 по 31.07.2023 вбачається , що сума заборгованості становить 65464,60 грн, з яких: 15000,00 грн - заборгованість по основному боргу, 50464,60 грн заборгованість за відсотками.

16 листопада 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 989092956 від 14 серпня 2021 року перейшло до ТОВ »Таліон плюс». 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 20102022 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 989092956 від 14 серпня 2021 року перейшло до позивача, відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №2.

За умовами договору кредитної лінії №989092956 від 14.08.2021, сторони встановили строк кредитування 30 днів, тобто до 13.09.2021. Дата надання кредиту 14.08.2021 року.

Строк кредитування був погоджений сторонами та становив 30 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Відповідно до платіжного доручення від 14.08.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на рахунок ОСОБА_1 № 5167-80хх-хххх-0505 - 13000,00 грн та відповідно до платіжного доручення від 02.09.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало ОСОБА_1 на рахунок № 5167-80хх-хххх-0505 2000,00 грн, а всього було перераховано ОСОБА_1 15000,00 грн.

Таким чином, загальна вартість кредиту для ОСОБА_3 становить 31425,00 грн, з яких 15000,00 грн - сума заборгованості по основному боргу; 16425,00 грн - сума заборгованості по відсоткам (15000,00 х 3,65 дисконтна процентна ставка х30 днів кредитування = 16425,00 грн).

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру прав вимоги №2 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 та розрахунок заборгованості за кредитним договором №989092956 від 14.08.2021 не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості.

Враховуючи, що відповідач не повернула кредитні кошти, отримані на підставі договору кредитної лінії №989092956 від 14.08.2021, а також не надано доказів, що остання ініціювала продовження строку користування кредитними коштами та зміну дати повернення всієї суми кредиту, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості у розмірі 65464,60 грн, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні із зменшенням суми стягнутої заборгованості з 65464,60 грн до 31425,00 грн, з яких 15000,00 грн заборгованість по основному боргу та 16425,00 грн заборгованість за відсотками.

Щодо договору позики №/1 від 24 липня 2021 року.

24 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № /1, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала 2000,00 грн кредиту строком на 29 днів, відсоткова ставка 1,225 за один день користування кредитом, загальна вартість кредиту 2710,50 грн.

Договір та Паспорт споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 715s4g.

ТОВ «Інфінанс» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало ОСОБА_1 кредит в сумі 2000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту, згідно квитанції №99378850 від 24.07.2021 року.

24.11.2022 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 24/11-22/2 відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № /1 від 24 липня 2022 року перейшло до позивача, згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №24/11-22/2 від 24.11.2022 року.

Строк кредитування був погоджений сторонами та становив 29 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Таким чином, загальна вартість кредиту для ОСОБА_3 становить 2705,49 грн, з яких: 1994,99 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 710,50 грн - заборгованість за відсотками (2000,00 грн х 1,225 відсоткова ставка за один день користування кредитом х29 днів кредитування = 710,50 грн).

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу №24/11-22/2 від 24.11.2022 та розрахунок заборгованості за кредитним договором № /1 від 24 липня 2021 року не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості.

Враховуючи, що відповідач не повернула кредитні кошти, отримані на підставі договору про надання позики №/1 від 24.07.2021, а також не надано доказів, що остання ініціювала продовження строку користування кредитними коштами та зміну дати повернення всієї суми кредиту, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості у розмірі 19307,48 грн, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні із зменшенням суми стягнутої заборгованості з 19307,48 грн до 2705,49 грн, з яких 1994,99 грн заборгованість по основному боргу та 710,50 грн заборгованість за відсотками.

Щодо договору про надання фінансового кредиту №/467000 від 08 вересня 2021 року.

08 вересня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового кредиту № /467000, згідно умов якого остання отримала кредит в сумі 3000,00 грн строком на 30 днів до 07.10.2021, відсоткова ставка 2,25 % в день.

Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором R85788.

ТОВ «Гоуфінгоу» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало ОСОБА_1 кредит в сумі 3000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту № НОМЕР_1 , згідно інформаційної довідки, виданої ТОВ «Платежі онлайн».

19.04.2022 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 19042022-Г відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № /467000 від 08 вересня 2021 року перейшло до позивача, згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №19042022-Г від 19.04.2022 року.

Строк кредитування був погоджений сторонами та становив 30 днів. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять.

Таким чином, загальна вартість кредиту для ОСОБА_3 становить 5025,00 грн, з яких: 3000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 2025,00 грн - заборгованість за відсотками (3000,00 грн х 2,25 відсоткова ставка за один день користування кредитом х 30 днів кредитування = 2025,00 грн).

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Відтак, наданий позивачем витяг з реєстру боржників до договору факторингу №19042022-Г від 19.04.2022 та розрахунок заборгованості за кредитним договором № /467000 від 08 вересня 2021 року не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості.

Враховуючи, що відповідач не повернула кредитні кошти, отримані на підставі договору фінансового кредиту /467000 від 08 вересня 2021 року, а також не надано доказів, що остання ініціювала продовження строку користування кредитними коштами та зміну дати повернення всієї суми кредиту, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості у розмірі 11775,00 грн, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні із зменшенням суми стягнутої заборгованості з 11775,00 грн до 5025,00 грн, з яких 3000,00 грн заборгованість по основному боргу та 2025,00 грн заборгованість за відсотками.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих в позику та кредит коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування.

Також, матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору кредитної лінії №989092956 від 14 серпня 2021 року, договору позики №/1 від 24 липня 2021 року та договору фінансового кредиту /467000 від 08 вересня 2021 року. Зазначені договори недійсними не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких дані правочини можуть бути визнані недійсними (оспорюваними) за відсутності оспорення або визнання їх недійсними у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Щодо договору про надання фінансового кредиту №02115-07/2021 від 07 липня 2021 року.

Встановлено, що 07 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №02115-07/2021 згідно умов якого, ОСОБА_1 отримала фінансовий кредит в сумі 7000,00 грн, строком на 30 днів до 05.08.2021, загальна вартість кредиту 10675,00 грн.

Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором W67743.

Разом з тим, матеріали справи не місять доказів (квитанції, платіжного доручення) про перерахунок коштів ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» на рахунок ОСОБА_1 в сумі 7000,00 грн.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц.

При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірі, що передбачений договором фінансового кредиту №02115-07/2021 від 07.07.2021, а відповідач ці кошти отримала.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті у вказаній частині не дав належної правової оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні достовірні та достатні докази на підтвердження заявленої позивачем вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №02115-07/2021 від 07.07.2021 у розмірі 22067,50 грн. Відтак в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За звернення до суду із позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн, позов задоволено на 33% (ціна позову 118614,58 грн, задоволено 39155,49 грн х 100% : 118614,58 грн = 33%). Відтак, з ОСОБА_1 на ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 885,72 грн (2684,00х33% : 100% = 885,72 грн).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 4026,00 грн судового збору. Апеляційну скаргу задоволено частково.

Тому, з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1328,58 грн судового збору.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №989092956 від 14 серпня 2021 року змінити, зменшивши стягнуту суму заборгованості з 65464,60 грн до 31425,00 грн, з яких: 15000,00 грн сума заборгованості по основному боргу; 16425,00 грн сума заборгованості по відсоткам; в частині стягнення заборгованості за договором про надання позики №/1 від 24 липня 2021 року змінити, зменшивши стягнуту суму заборгованості з 19307,48 грн до 2705,49 грн з яких: 1994,99 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 710,50 грн сума заборгованості за відсотками; в частині стягнення заборгованості за договором фінансового кредиту №/467000 від 08 вересня 2021 року змінити, зменшивши стягнуту суму заборгованості з 11775,00 грн до 5025,00 грн, з яких: 3000,00 грн заборгованість по основному боргу та 2025,00 грн заборгованість за відсотками.

Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 22 серпня 2024 року в частині стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №02115-07/2021 від 07 липня 2021 року скасувати та ухвали в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового кредиту №02115-07/2021 від 07 липня 2021 року у розмірі 22067,50 грн відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» 885,72 грн судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 1328,58 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Дата складання повного тексту судового рішення 24 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді