Провадження №: 2/336/1483/2024
21 жовтня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Звєздової Н.С.,
за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С.,
позивачки ОСОБА_1 , представника адвоката Литвинець Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що вона з червня 1989 року і по теперішній час проживає та зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Вселення до квартири відбулось на підставі Ордеру на житлове приміщення №4986. Вказане житлове приміщення належить Територіальній громаді м. Запоріжжя. Квартира була виділена для проживання її матері ОСОБА_3 та членам сім`ї: ОСОБА_4 батько позивачки; ОСОБА_2 (при народжені « ОСОБА_5 ) відповідачка, сестра позивачки. Батько позивачки помер у 2001 році. У 2023 році померла мати позивачки. У 1999 році відповідачка по справі сестра позивачки, виїхала за межі України до росії, де отримала громадянство цієї держави та проживає і зареєстрована у м. Петропавловськ-Камчатському, що підтверджується відповідним записом у її паспорті. Відповідачка виїхала з квартири, забравши із собою свої речі, і на сьогодні в ній не проживає, проте з реєстраційного обліку не знялась Вона не вживає заходів щодо підтримання квартири у придатному для проживання стані, плату за житлово-комунальні послуги здійснюється лише мною, чим порушуються мої права, як користувача вказаного житлового приміщення. Відповідач не тримає в квартирі особистих речей та не отримує кореспонденцію за місцем знаходження квартири. Враховуючи викладене позивачка вимушена звернутися до суду з вище вказаним позовом.
Ухвалою від 16.02.2024 відкрито провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.
20.03.2024 до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, згідно яких просять прийняти письмові пояснення по справі до відома, проводи розгляд справи без їх участі.
Відповідачкою відзив на позов не надано.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав клопотання про проведення розгляду справи без їх участі.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, відзив на позов, заяву про розгляд справи без її участі чи заперечення на позов, суду не надала.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя.
В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також, Рішенням Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи те, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подала, а позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Позивачка та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали, просили її задовольнити з підстав, викладених у ній. Не заперечували щодо постановлення судом заочного рішення по справі.
В якості свідка був допитаний ОСОБА_6 , який є сусідом позивачки, який пояснив суду, що проживає у будинку АДРЕСА_3 з 2007 року. Окрім позивачки та її матері у квартирі АДРЕСА_4 вище вказаного будинку більше ніхто не проживав. У минулому році позивачка поховала матір, наразі проживає одна.
В якості свідка була допитана ОСОБА_7 , яка є сусідкою позивачки, яка пояснила суду, що з 2005 року проживає у будинку АДРЕСА_3 . У квартирі АДРЕСА_4 вказаного будинку до травня 2023 року проживала позивачка з матір`ю. У травні 2023 року позивачка поховала матір, наразі позивачка мешкає одна. Позивачка самостійно здійснює утримання квартири.
Заслухавши сторін, пояснення свідків, дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.
Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї.
Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить.
Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності.
Судом встановлено, що згідно Типового договору найма жилья в домах государственного и коммунального жилищного фонда (мовою оригіналу), укладеного у 2000 році, на підставі Ордера №4986 за 1987 рік, матері позивачки - ОСОБА_3 та членам сім`ї у безстрокове користування надано квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.11)
Згідно відповіді ЗМР від 04.12.2023 за №Ш-2987, Ордер №4986 за 1987 рікна квартиру АДРЕСА_1 не зберігся. (а.с. 15)
У вище вказаній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_1 , що підтверджується показаннями свідків в судовому засіданні, які пояснили суду, що з 2005 року у квартирі АДРЕСА_1 мешкає позивачка разом з матір`ю.
Матір позивачки - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть. (а.с.8)
У вище вказаній квартирі, окрім позивачки та її матері, мешкали батько позивачки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9) та сестра позивачки, відповідачка по справі, ОСОБА_2
З пояснень позивачки, не спростованих відповідачкою, ОСОБА_2 у 1999 році виїхала з адреси місця реєстрації до росії, де отримала громадянство цієї держави та проживає і зареєстрована у м. Петропавловськ-Камчатському, що підтверджується відповідним записом у її паспорті. (а.с.7) У вказаній квартирі відсутні речі відповідачки.
Факт проживання позивачки у квартирі АДРЕСА_1 , окрім показань свідків, також підтверджується копією Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с.6) та платіжними інструкціями по оплаті комунальних послуг за користування вище вказаною квартирою. (а.с.16-26)
Відповідачка по справі ОСОБА_2 тривалий час не проживає у вище вказаній квартирі.
Суд зазначає, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає.
Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.
Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права.
При цьому, суд врахував, що відповідачка ОСОБА_2 будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , фактично втратила інтерес до вказаного житла, оскільки досить довго не проживає у ньому.
Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачкою ОСОБА_2 житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 , судом не встановлено.
Також не встановлено відомостей про те, що відповідачка цікавиться спірним житлом, або даних про те, що вона зверталася до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів.
Відповідачка більше року не проживає в житловому будинку за місцем своєї реєстрації, не приймає участі в утриманні квартир, ремонті, не сплачує вартість нарахованих на неї житлово-комунальних послуг.
Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні/відсутні особисті меблі, предмети побуту та речі відповідачки.
Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволений в повному обсязі, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, проте, оскільки позивачкою не заявлена вказана вимога, судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_5 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_5 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову:

Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, , місцезнаходження: 69105, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.206.

Суддя: Н.С. Звєздова