КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/3117/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7351/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Рагімової Тамари Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2023 року у складі судді Шестопалової Я.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчук Григорій Іванович, ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину частково недійсним, у якому просив суд визнати недійсним фрагмент 1 Договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Г.І., зареєстрованого в реєстрі за №1542, наступного змісту: «яка складається з приміщення 1-5, пл. 14,6 кв. м. та приміщення ІІ пл. 24,1 кв. м.» та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником 2/5 житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 20 жовтня 2016 року посвідченого Харченко К.В., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської обл. та зареєстрованого в реєстрі за №1986.

Відповідач ОСОБА_2 є власником 1/5 вищевказаного житлового будинку на підставі договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року посвідченого Макарчук Г.І. , приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської обл. та зареєстрованого в реєстрі за № 1542.

Третя особа ОСОБА_6 є власником 2/5 вищевказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 19 травня 1992 року посвідченого Копиловою В.В. , Державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори.

Вказує, що у користуванні його сім`ї в складі трьох осіб перебувають приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-6 згідно поповерхового плану Технічного паспорту на вищевказаний житловий будинок від 01.11.2012 року, загальна площа яких (37,3 кв. м.) значно менша ніж площа будинку, яка відповідає його частці 2/5 у праві спільної часткової власності на вищевказаний будинок (43,24 кв. м.).

Договір між співвласниками про порядок володіння та користування вищевказаним будинком відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності в порядку ст. 358 ЦК України не укладався.

У вересні 2018 року з Акту комісійного обстеження спеціалістами Бучанської міської ради від 05 вересня 2018 року дізнався, що відповідачу ОСОБА_2 дарувальником за договором дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року, посвідченим Макарчук Г.І. , приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської обл., передано у власність визначені дарувальником приміщення вищевказаного житлового будинку 1-5, площею 14,6 кв.м. та приміщення І, площею 24, 1 кв.м. за Технічним паспортом на вказаний житловий будинок від 01 листопада 2012 року.

Вважає, що пункт 1 договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року грубо порушує його право на володіння та користування житловим будинком.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Рагімова Т.О. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить скасувати його та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з висновків суду першої інстанції неможливо визначитися, яким чином та чим передбачено, що 1/5 частину житлового будинку складають приміщення1-5 пл. 14,6 кв.м; II пл. 24,1 кв.м. (яке перебувало в стадії будівництва) враховуючи положення чинного законодавства.

Вказує, що в своєму рішенні суд з власного переконання зазначив, що акт комісійного обстеження від 05 вересня 2018 року здійснювався на вимогу позивача, щодо проведення комісійного обстеження та надання висновку щодо можливого поділу даху їх будинку, при цьому не дослідив, що акт комісійного обстеження житлового будинку 05 вересня 2018 року складався, щодо самочинного будівництва прибудови до частини будинку.

Посилається на те, що недійсність окремої частини правочину, а саме фрагменту п. 1 договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року наступного змісту: «яка складається з приміщення 1-5, пл.. 14,6 кв.м., та приміщення 2 пл. 24, 1 кв.м.», не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, правочин був би вчинений і без включення до нього цієї недійсної частини, що не тягне за собою будь-яких юридичних наслідків та не впливає на дарування 1/5 частки житлового будинку відповідачу.

Скаржник зазначає, що бажає впорядкувати правовстановлюючі документи та в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Не вирішення цього питання на його думку, обмежує його права, що змусило вирішувати це питання в судовому порядку. Позивач має намір робити будь-які дії, направлені на поділ домоволодіння в натурі, 2/5 частки на який було придбано позивачем, в тому числі на приміщення 2 площею 24,1, яке знаходиться в стадії будівництва та входить до загальної площі житлового будинку.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Козій Д.О., які просили апеляційну скаргу задовольнити, адвоката Павленко Г.М. в інтересах ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як видно зі справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 червня 2011 року, виданого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської обл. Макарчуком Г.І., 3/5 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 успадкував ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_8 (а.с. 116 т.1).

Відповідно до витягу з реєстру права власності на нерухоме майно № 36507399 від 02 грудня 2012 року КП «Бучанське бюро технічної інвентаризації» 2/5 частин житлового будинку на підставі договору дарування від 19 травня 1992 року належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 (а.с. 119 т.1).

В указаному реєстрі прав власності на нерухоме майно також міститься примітка, що відчужуються приміщення 1-5 пл. 14,6 кв. м; II пл. 24,1 кв. м, що складає 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

17 грудня 2012 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Г.І. було посвідчено договір № 1542 дарування частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно до якого дарувальник ОСОБА_4 передає у власність обдарованому ОСОБА_2 1/5 частку у праві власності на будинок, яка складається з приміщення 1-5 пл. 14,6 кв. м та приміщення II пл. 24.1 кв. м, з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41 т.1).

12 жовтня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку АДРЕСА_1 за реєстровим № 1986, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Харченко К.В.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив 2/5 часток вище вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель (а.с. 10-11 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що судом не встановлено підстав для визнання договору дарування в частині не дійсним, а також не було встановлено, які права позивача були порушені внаслідок укладання даного договору.

Між тим з такими висновками районного суду апеляційна інстанція не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 217 ЦК України (станом на час укладення оспорюваного договору), недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За змістом статті 215 ЦК України оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звертаючись у суд із позовом ОСОБА_1 вважав, що пункт 1 договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року грубо порушує його право на володіння та користування житловим будинком.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного позивачем пункту договору дарування недійсним.

Зі справи убачається, що розмір часток співвласників спірного житлового будинку підтверджуються копією свідоцтва про право на спадщину за законом виданого на ім`я ОСОБА_4 , зареєстрованого за реєстраційним № 2-1470 від 02 червня 2011 року, копією витягу про державну реєстрацію прав № 30467328 від 30 червня 2011 року, договором Дарування частки у праві власності від 17 грудня 2012 року, зареєстровано в реєстрі за №1542 на ім`я ОСОБА_2 , копією договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_1 від 12 жовтня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1986, серії НВІ 003618, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових .прав на нерухоме майно від 18 жовтня 2016 року за № 70762707 та за №162023422 від 03 квітня 2019 року відповідно до якої право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, що належать ОСОБА_1 - 2/5, ОСОБА_2 - 1/5, ОСОБА_3 - 2/5.

Вказані в правоустановчих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі становлять одиницю.

Відповідно до договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_1 від 12 жовтня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1986 серії НВІ 003618, позивач придбав 2/5 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.

Зазначена частка житлового будинку належала продавцю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 червня 2011року. За даним свідоцтва житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 108,1 кв.м, житловою - 50,8 кв.м (а.с.10 т.1).

Пунктом 1 договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року ОСОБА_4 подаровано ОСОБА_2 1/5 частку у праві власності на будинок, яка складається з, приміщення 1-5, пл. 14.6 кв.м., та приміщення 2 пл. 24,1 кв.м. з відповідною часткою надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

Між тим, відповідно до справи, на момент укладення зазначеного договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року приміщення 2 площею 24,1 кв.м. було в стадії будівництва, до експлуатації прийнято не було, державна реєстрація права власності на нього проведена не була, приміщення 1-5, площею 14,6 та приміщення 2, площею 24,1 кв.м. житлового будинку не виділені в натурі, все нерухоме майно перебувало в спільній частковій власності.

Договір про виділ у натурі частки з нерухомого майна укладено не було, а тому дані приміщення не могли бути об`єктом вищезазначеного договору дарування.

Відповідно до частини 2, 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 352/626/13-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи.

У даному випадку порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту, оскільки приміщення 1-5, пл. 14,6 кв.м. та приміщення ІІ пл. 24,1 кв.м. зазначені в п. 1 дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року на момент укладення вказаного договору в установленому законом порядку не були виділені в натурі із майна, що перебувало у спільній частковій власності, площа будинку була незмінною, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна не було укладено.

Установлено, що житловий будинок складав загальну площу 108,1 кв.м. та житлову - 50,8 кв. м. й ідеальна частка належного ОСОБА_4 нерухомого майна (3/5), відповідно, становила 64,86кв.м. загальної площі та 30,48 кв.м. житлової площі, з яких 1/5 частина становить 10,16 кв.м. житлової й 21,62 кв.м. загальної площі, а 2/5 частин, відповідно, 20,32 кв.м. та 43,24 кв.м.

Отже, подаровані ОСОБА_2 приміщення житлового будинку пл.14,6 кв.м. та 24,1 кв.м. не відповідають 1/5 частці нерухомого майна, а тому істотно порушують право власності ОСОБА_1 на належні йому 2/5 частин житлового будинку.

Також установлено, що виділені у власність відповідача приміщення не конкретизовано з точки зору їх належності до житлової чи загальної площі будинку, а ця обставина має істотне значення для правильного вирішення спору та залишилася поза увагою суду й врахування під час вирішення спору.

Таким чином, порушення прав позивача пов`язане з позбавленням його можливості здійснити, реалізувати у повному обсязі своє право власності на належну частку житлового будинку.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Рагімової Тамари Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 листопада 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним п.1 договору дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 17 грудня 2012 року посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Григорієм Івановичем, зареєстрований в реєстрі за №1542 в частині дарування приміщення 1-5, пл. 14,6 кв.м. та приміщення ІІ пл. 24,1 кв.м.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: