Справа № 206/5464/24
Провадження № 2-о/206/637/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2024 Самарський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

присяжні Александров О.М., Горобець С.Г.

за участю:

секретаря судового засідання Похил А.В.

прокурора ОСОБА_1 ,

адвоката Анохіна В.О.,

представника заявника - лікаря-психіатра ОСОБА_2 ,

особи, стосовно якої вирішується питання ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу окремого провадження за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психіатричної допомоги в примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника звернувся до суду із заявою про надання ОСОБА_3 психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В обґрунтування заяви зазначив, що 19.10.2024 ОСОБА_3 був госпіталізований до психіатричного стаціонару у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний с-м., який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих, його безпорадність і не можливість самостійно задовольнити життєві потреби.

У судовому засіданні лікар психіатр підтримав заяву, прокурор не заперечувала проти її задоволення, адвокат поклався на розсуд суду.

Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав.

В силу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно ч.ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України» (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).

Так, у судовому засіданні було встановлено, що 19.10.2024 ОСОБА_3 був госпіталізована до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих та його безпорадність і не можливість самостійно задовольнити життєві потреби.

При обстеженні його психічного стану в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що ОСОБА_3 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим: контакт з ним носив формальний характер. Протягом всієї бесіди тримався напруженим, тривожним, підозрілим. На запитання відповідав вибірково, після тривалих пауз, з деяким роздратуванням, невдоволенням. Правильно називав поточну дату, своє місцезнаходження. Деякі судження в бесіді носили поверхневий, примітивний характер. Дані, які вказані в направленні лікаря-психіатра та співробітників поліції заперечував. Факт госпіталізицїі пояснював тим, що: «співробітники поліції викликали лікарів, а навіщо, я не розумію…». Вважав що: «Я здорова людина, мені нема чого роботи в лікарні…». Поступово підчас бесіди відвертався від співрозмовника, починав сам із собою розмовляти. Надалі контакт з хворим став малопродуктивним, на запитання відповідав 1-2 словами, фіксував погляд в одну точку. Мислення з елементами зісковзування, паралогічне. Психічно хворим себе не вважав. Критика до свого стану порушена. Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_3 потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

ОСОБА_3 поставлено діагноз шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний с-м.

Згідно рапорту працівників поліції від 19.10.2024 встановлено, що 19.10.2024 працівниками поліції був здійснений виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , на місці було виявлено, гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився в збудженому стані, бив вікна, викидав речі з вікон. ОСОБА_3 перебуває на обліку ПНД. На місце було викликано ШМД.

З копій виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 14794/2023 від 02.01.2024 встановлено, що у відділенні ОСОБА_3 надійшов у психіатричний стаціонар без усвідомленої згоди, у зв?язку із чим, 18.12.2023 був представлений на засідання Самарського районного суду м. Дніпропетровська, де госпіталізація в психіатричний стаціонар була визнана обгрунтованою. Перший час ОСОБА_3 був напруженим, тривожним. Поведінка носила провокативний характер. Хворий був манірний, метушливий. Зберігалася психотична (переважно афективна) симптоматика, яка активно визначала поведінку хворого. Був емоційно напружений. Вважав, що: «батько в змові з лікарями, щоб зробити мене психічно хворою людиною…». При спробі корекції давав афективні спалахи, розмахував кулаками, погрожував розправою батьку. Більшу частину часу проводив лежачи. Повідомляв, що: «батько все навмисно робить, та наклеп наводить, я ж цього взагалі не робив...». Звучали маячні ідеї переслідування на адресу батька. Себе психічно хворим не вважав. З іншими хворими спілкувався вибірково, при необхідності. На побаченні з батьком конфліктував. ОСОБА_3 тяготився своїм перебуванням у стаціонарі. Цікавився строками можливої виписки. У результаті лікування стан хворого трохи стабілізувався, продуктивна психотична симптоматика дещо втратила свою актуальність, перестала керувати поведінкою хворого. Взаємини з родичами нормалізувалися. Залишилися нерозуміння своєї прихічної хвороби та дисимуляція своїх маячних переживань. У трудові процеси усередині відділення не залучався. Залишалася помірно виражена дефіцитарна симптоматика. При виписці: ОСОБА_3 був доступний формальному мовному контакту. В бесіду вступав неохоче. Був напруженим, тривожним, підозрілим. На питання відповідав після пауз, переважно в плані заданого. Деякі питання залишав без відповідей, але ставав більш наляканим та підозрілим. Зацікавленості в бесіді не виявляв, очний контакт під час бесіди підтримував нетривалий час, надалі відводив. Правильно повідомляв свої паспортні дані, поточну календарну дату, своє місцезнаходження. Був емоційно напружений. На момент огляду суїцидальних думок не висловляв. Активна психотична симптоматика була відсутня. Від подальшого обстеження та лікування в умовах психіатричного відділення відмовлявся, бо вважав, що: «я можу лікуватися у лікаря, за місцем мешкання...». Психічно хворим себе вважав частково. Критика до свого стану формальна.

Лікар-психіатр ОСОБА_2 підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що ОСОБА_3 необхідно пройти курс лікування саме у стаціонарних умовах.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 року № 2рп/2016 судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», є необхідною гарантією захисту прав і свобод, закріплених, зокрема, статтями 29, 55 Основного Закону України. Суд після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканість.

Враховуючи, що особа виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, суд вважає за необхідне госпіталізувати її в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Аналогічний висновок викладений і в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року по справі № 689/1338/16-ц.

Крім того, аналогічні висновки викладений в постанові Верховного суду від 04.09.2024 по справі 206/1277/24.

Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану.

Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що вимоги заявника про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 14, 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 76-80, 258, 259, 264, 265, 339-342 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,психіатричної допомоги в примусовому порядку- задовольнити.

Госпіталізувати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Роз`яснити, що заява фізичної особи або її законного представника про припинення надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути подана через три місяці з дня ухвалення рішення суду про госпіталізацію у примусовому порядку.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: К.С. Маштак

Присяжні: О.М. Александров

С.Г. Горобець