П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 398/3823/22

Провадження № 22-ц/4815/1130/24

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Красовський О.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини)

09 липня 2024 року в м. Рівне

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Повний текст рішення складено 19 липня 2024 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Віднік Алла Михайлівна;

відповідача адвокат Зражевська Яна Олегівна;

за участі: представника відповідача адвоката Зражевської Яни Олегівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Зражевської Яни Олегівни на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , де, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила:

1) визнати за собою право власності на частини садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 ;

2) визнати за собою право власності на частини земельної ділянки площею 0,0252 га, яка розташована у масиві "Волошковий", будинок 3в, на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:022:0869; 3) визнати за собою право власності на частини земельної ділянки площею 0,0049 га, яка розташована на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:022:0157;

4) стягнути на свою користь з відповідача вартості легкового автомобіля Honda CR-V, номерний знак НОМЕР_1 .

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні грошові кошти було придбано спірне майно. Проте після розірвання шлюбу вони не досягли добровільної згоди щодо його поділу.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частини садового (дачного) будинку АДРЕСА_2 , складові частини об`єкта нерухомого майна: свердловина 1, септик 1/2ІІ, септик 1/2ІІІ, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246).

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частини земельної ділянки площею 0,0252 га, що розташована у масиві "Волошковий", будинок 3в, на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:022:0869, цільове призначення: для індивідуального садівництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246).

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частини земельної ділянки площею 0,0049 га, що розташована на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:022:0157, цільове призначення: для індивідуального садівництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 230 926,70 гривень як вартість частини транспортного засобу легкового автомобіля Honda CR-V, номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

На рішення суду представником відповідача адвокатом Зражевською Я.О. подано апеляційну скаргу, де вона покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні судом обставин справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала про те, що при вирішенні спору суд повинен був врахувати й майно, про яке не вказувала позивач, а саме грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, які залишились в помешканні ОСОБА_1 , на момент припинення шлюбних відносин, придбані для розвитку її підприємницької діяльності за грошові кошти ОСОБА_2 меблі та витратні матеріали приблизною вартістю 50 000 гривень, подаровані на весілля та придбані відповідачем побутову техніку приблизною вартістю 30 000 гривень, а також придбаний ним автомобіль Honda CR-V, номерний знак НОМЕР_3 , який зареєстровано після розірвання шлюбу на матір позивача - ОСОБА_3 .

Ці обставини доводять факт придбання спірного автомобіля за грошові кошти, які були залишені відповідачем в спільному будинку. На переконання заявника, близькі родичі позивача не мали грошових коштів на придбання транспортного засобу. Також вказувалося про те, що судом неправильно визначено вартість автомобіля Honda CR-V, номерний знак НОМЕР_1 . Так, відповідно до позиції позивача та наданих нею доказів вартість автомобіля складала 461 853,40 гривень.

Проте відповідачем було надано до суду акт вартості автомобіля, згідно з яким його вартість становила 93 300 гривень. Вважає, що при вирішенні питання щодо присудження грошової компенсації за вказаний автомобіль суд попередньої інстанції повинен був з`ясувати, за яку суму грошових коштів його було придбано подружжям. Крім того, зважаючи на те, що спірний транспортний засіб перебуває у власності третьої особи та брав участь в дорожньо-транспортній пригоді, суд першої інстанції повинен був встановити ціну, за яку здійснювалось відповідне відчуження рухомого майна, вирішити питання щодо витребування рухомого майна у нового власника для проведення судової експертизи, а також з`ясувати його реальну вартість. Оскільки докази сторін є суперечливими, то ціна автомобіля повинна була встановлюватись виключно на підставі судової автотоварознавчої експертизи.

При цьому покликалась на необхідність застосування при з`ясуванні ціни рухомого майна усталеної судової практики, викладеній, зокрема, в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 230 926,70 гривень грошової компенсації вартості легкового автомобіля Honda CR-V, номерний знак НОМЕР_1 та стягнути грошову компенсацію в сумі 46 650 гривень.

В решті позовних вимог позивачу - відмовити.

У поданому відзиві адвокат Віднік А.М. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення. Зважала на відсутність доказів перебування у спільній власності подружжя будь-якого іншого майна, ніж заявленого в позові. Крім того, зустрічного позову відповідач не пред`явив. Тому висновки суду попередньої інстанції на доводи про існування такого майна правильні.

Щодо визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу, то відповідач ухилився від надання експерту транспортного засобу для встановлення його ринкової вартості, а тому суд прийняв правильне рішення про стягнення половини вартості, зазначеної у довідці оцінювача, поданої разом з позовом. Доказів іншої вартості автомобіля, ніж та, яка зазначена в довідці, відповідач не надав. Покликалась на те, що відповідач не повідомив ні суду, ні позивачу про реальне і точне місцезнаходження автомобіля, контактну інформацію нових власників автомобіля, тому надати автомобіль експерту у позивача можливості не було. Твердження про перебування автомобіля в зоні бойових дій також свого підтвердження у суді не знайшло.

При цьому зважала на те, що в розумінні чинного законодавства наданий позивачем звіт є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Тобто звіт є достатнім письмовим доказом для підтвердження вартості спірного автомобіля.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі, і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом попередньої інстанції з`ясовано, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2015 року до 12 вересня 2022 року, коли його було розірвано рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області (а.с. 9,11-12).

13 лютого 2017 року сторонами було придбано садовий (дачний) будинок будинку АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0252 га за адресою: масив "Волошковий", будинок 3в, на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:022:0869, цільове призначення: для індивідуального садівництва (а.с. 13).

09 січня 2018 року сторонами придбано земельну ділянку площею 0,0049 га, яка розташована на території Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер :05:022:0157, цільове призначення: для індивідуального садівництва (а.с. 15).

В жовтні 2021 року сторонами придбано автомобіль HONDA CR-V, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

Спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок відсутності взаємної згоди на поділ майна подружжя як спільного сумісного майна сторін в добровільному порядку.

Згідно зі ст. 3, ч. ч. 1, 2 ст. 21, ч. 1 ст. 36, ст. 60, 63, ч. 1 ст. 70 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поділ заявленого до поділу майна, що було об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя.

Щодо доводів автора апеляційної скарги з того приводу, що при вирішенні спору підлягало врахуванню майно, про яке не заявлялось позивачем, то вони на увагу не заслуговують.

Так, відповідно до ст.ст. 5, 12, 13 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1.)керує ходом судового процесу;

2.)сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3.)роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій;

4.)сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5.)запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

При цьому відповідно до ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Як зазначалося, в розумінні законодавства, що регулює спірні правовідносини, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя з компенсацією іншому грошової частки.

При цьому речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Між тим, при розгляді справи не заявлялось вимог щодо поділу 20 000 доларів США, придбаних для розвитку підприємницької діяльності позивача меблів, витратних матеріалів орієнтовною вартістю 50 000 гривень, побутової техніки вартістю 30 000 гривень, а також автомобіля Honda CR-V з номерним знаком НОМЕР_3 .

Отже, між сторонами не виникло спірних відносин щодо поділу зазначеного майна.

Разом з тим ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до суду з окремим позовом до ОСОБА_1 , в якому заявити вимогу про поділ майна, яке підлягає розподілу між ними, однак не було охоплено предметом спору при вирішенні цієї справи.

Поготів, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів щодо існування, походження, набуття, володіння, користування, розпоряджання та вартості цього майна, що унеможливлювало його врахування при вирішенні справи й з цієї підстави.

Всупереч аргументам заявника судом попередньої інстанції дотримано засад розподілу й неподільного спірного майна подружжя, а саме автомобіля Honda CR-V, номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18, вартість майна, яке підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Не може погодитись колегія суддів з необхідністю обов`язкового призначення у справі судової експертизи стосовно визнання вартості автомобіля.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1.)характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2.)психічний стан особи; 3.)вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

У матеріалах справи наявна довідка оцінювача Приватного підприємства "Експерт-сервіс Альфа" Полякова О.В. щодо середньої ринкової вартості автомобіля станом на 30 червня 2022 року, яка становить 461 853,40 гривень, а тому вона обґрунтовано прийнята судом попередньої інстанції.

Визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час шлюбних відносин чи перебування у спільній власності подружжя, а не вартість придбання-відчуження цього рухомого майна на користь третьої особи або вартістю автомобіля в стані, якому він перебуває після розірвання шлюбу, вибуття із спільної сумісної власності подружжя тощо.

Наданий же відповідачем акт технічного стану транспортного засобу є недопустимим та недостовірним доказом реальної чи ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи, на що вказує призначення цього документа та дата його складення. Очевидним і беззаперечним є те, що ринкова вартість справного автомобіля Honda CR-V, 2011 року випуску, на час вирішення спору не може становити приблизно 93 300 гривень.

Відхиляються апеляційним судом і посилання заявника на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 рок, оскільки при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин підлягають врахуванню висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах саме Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Необґрунтованими є аргументи апеляційної скарги на недодержання судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

Відповідно до абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про такі процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Решта доводів також не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, а тому на увагу апеляційного суду не заслуговують.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Зражевської Яни Олегівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 09 липня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 22.10.2024

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М.Ковальчук