Справа № 462/409/24 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А. І.
Провадження № 22-ц/811/2439/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю представника відповідача адвоката Пигель Л.І., представника позивача адвоката Голубця Н.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 липня 2024 року (повний текст рішення складно 23 липня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 183 362 грн 11 коп. збитків, які складаються з вартості деталей у розмірі 163 362 грн 11 коп. та витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп.

В обґрунтування позову посилався на те, що 22 вересня 2022 року о 00 год 12 хв на трасі Н-13 Львів-Самбір +14 км відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 . Відповідно до складеного на місці дорожньо-транспортної пригоди євро протоколу автомобіль марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 отримав значні ушкодження. Згідно власних зауважень у цьому ж євро протоколі водій автомобіля марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 визнав свою вину. Цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 була застрахована приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ТАС» (далі - АТ «СГ «ТАС») згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № AT 2549384 терміном дії з 19 травня 2022 року до 18 травня 2023 року. Взаєморозрахунки між винуватцем дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не здійснювалися. 04 липня 2023 року представником позивача було скеровано до АТ «СГ «ТАС» запит за № 117 в порядку статті 20 3акону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Листом від 12 липня 2023 року № 988 АТ «СГ «ТАС» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі, оскільки відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 22 вересня 2022 року дорожньо-транспортна пригода сталася о 00 год 12 хв., а термін дії полісу транспортного засобу марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 від 22 вересня 2022 року по 21 вересня 2023 року. Враховуючи зазначене, із винуватця згідно розрахунку на оплату № 181 від 09 листопада 2022 року слід стягнути 163362 грн 11 коп. та 20 00 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу. Тобто, сума загального відшкодування збитків складає 183 362 грн 11 коп.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 163 362 грн 11 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 833 грн 62 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн 00 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в серпні 2024 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 липня 2024 року, постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що на момент ДТП відповідач мав дійсний страховий поліс, відтак позовні вимоги слід було пред`являти до страховика відповідача АТ «СК «ТАС», який має процесуальний статуту по справі третя особа.

Позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивач на їх підтвердження не посилається на висновок експерта, яким визначено розмір шкоди (вартість відновлювального ремонту), а надає суду рахунок на оплату, котрий є неналежним доказом.

Позивачем у справі виступає ОСОБА_2 , а власником ТЗ, який був учасником ДТП є ОСОБА_4 . Тобто, позов пред`явлено неналежним позивачем.

Судом не встановлено також належного відповідача.

Судом при прийняття рішення не взято до уваги пояснення відповідача та його представника, а також покази свідка ОСОБА_5 , що ДТП насправді мала місце 21 вересня 2022 року, а не 22 вересня 2022 року про що протиправно зазначено аварійним комісаром в європротоколі. Оскільки станом на 21 вересня 2022 року позивач не мав діючого страхового полісу, були відсутні підстави для складення європротоколу.

Також скаржник не погоджується із стягнутими з нього витратами на правничу допомогу, адже гонорар представника позивача нічим не обґрунтований, не надано акт виконаних робіт.

У вересні 2024 року від ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_6 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, і такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено що 21 вересня 2022 року о 22 год 25 хв на трасі Н-13 Львів-Самбір +14 км відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобіля марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 зазнав механічних пошкоджень.

Учасники дорожньо-транспортної пригоди спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду «Європротокол», відповідно до якого винуватцем дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_1 , водій транспортного засобу марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , встановлено, що ОСОБА_4 є власником транспортного засобу марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким під час дорожньо-транспортна пригода керував ОСОБА_2 .

Згідно інформації наданої АТ СГ «ТАС» № 988 від 12 липня 2023 року відмовлено у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі, оскільки відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 22 вересня 2022 року дорожньо-транспортна пригода сталася о 00 год 12 хв., що не відповідає повідомленню про дорожньо-транспортну пригоду страхової компанії, наданому ОСОБА_1 , про те що ДТП сталось 21 вересня 23 року о 22 год 25 хв. Термін дії полісу транспортного засобу марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 від 22 вересня 2022 року по 21 вересня 2023 року.

Окрім цього, матеріали справи містять копію рахунку на оплату № 181 від 09 листопада 2022 року на суму 163 361 грн 11 коп.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що твердження відповідача про наявність застрахованої цивільно-правова відповідальність водія на момент вчинення ним ДТП, не була доведена жодним доказом.

Таким чином, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «ВАЗ 21093», державний номерний знак НОМЕР_2 та водія автомобіля марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди не були застрахованими.

Обставини щодо того, що ДТП мала місце саме 21 вересня 2022 року, а не 22 вересня 2022 року, як зазначено в євро протоколі, а також щодо відсутності у позивача, станом на 21 вересня 2022 року діючого страхового полісу, останнім не оспорюються, рішення суду в цій частині в апеляційному порядку ним не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Щодо належного позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18) зазначено, що «пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

Враховуючи те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну».

За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб».

У справі, що переглядається, встановлено, що позивач самостійно керував транспортним засобом марки «Audi А6», державний номерний знак НОМЕР_1 в момент ДТП і ці обставини відповідачем не заперечуються.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежного позивача, як юридично безпідставні.

Щодо відшкодування шкоди страховиком відповідача, а не самим відповідачем.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України від 1 липня 2024 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону №1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1. статті 9 Закону № 1961-IV).

Статтею 22 цього Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Згідно зі статтею 28 цього Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (підпункт 33.1.4. пункту 33.1. статті 33 Закону № 1961-IV).

Як зазначено в пункті 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV забезпечений транспортний засіб, це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно з пунктом 33.2. цієї статті Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.

Аналогічне положення міститься в абзац другому пункту 36.1. статті 36 Закону № 1961-IV.

Якщо водії транспортних засобів скористалися правом, передбаченим пунктом 33.2 статті 33 цього Закону, страховик відшкодовує виключно шкоду, визначену статтями 29 та 30 цього Закону (абзац третій пункту 36.3. статті 33 Закону № 1961-IV).

Відповідно до статті 34 Закону № 1961-IV страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. 34.3. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися експерти або юридичні особи, у штаті яких є експерти.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (перше речення пункту 35.1. статті 35 Закону №1961-IV).

Згідно з пунктом 36.2. статті 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення. Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, які не спростовані позивачем, а саме, що на момент ДТП автомобіль, яким він керував не може в розумінні положень Закону № 1961-IV вважатися забезпеченим транспортним засобом, що має своїм наслідком неможливість складення зазначеного в пункті 33.2. статті 33 цього Закону повідомлення, враховуючи відмову страховика відповідача у здійсненні страхового відшкодування саме з цієї підстави, яка позивачем не оспорюється, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині неналежного відповідача, адже за обставинами цієї справи, з огляду на положення Закону № 1961-IV та статей 1188 та 1194 ЦК України належним відповідачем є саме ОСОБА_1 , оскільки в його страховика не виник обов`язок щодо виплати страхового відшкодування.

У цьому зв`язку, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу і на те, що відсутність у потерпілого дійсного страхового полісу на момент ДТП свідчить про те, що такий транспортний засіб не уважається забезпеченим у розумінні положень Закону № 1961-IV, а відтак унеможливлює виплату йому страхового відшкодування страховиком винуватця, виходячи з системного аналізу положень пункту 1.7 статті 1, статей 37 та 41 Закону № 1961-IV.

Колегія суддів також звертає увагу, що відповідні пояснення відповідача та його представника, а також свідка ОСОБА_5 щодо дійсної дати ДТП враховані судом першої інстанції, що убачається з тексту оскаржуваного рішення, тому відповідні доводи щодо цього вважає безпідставними.

Відповідачем своя вина у вчиненні ДТП як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі не заперечується.

При цьому, з огляду на матеріали справи, а саме на наявний у ній діючий на момент ДТП страховий поліс відповідача, колегія суддів вважає аргумент скарги щодо цього питання обґрунтованим.

Щодо розміру шкоди.

Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пунктами 2.3. та 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.200 № 1335/5/1159) визначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Ця Методика розроблена згідно із Законами України «Про судову експертизу», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, та іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи й оцінки майна (пункт 1.1.)

Згідно з пунктом 1.3. вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Методика застосовується, зокрема, з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ та визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ (підпункт «д» та «е» пункту 1.4.).

Абзацом дев`ятим частини другої статті 7 «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимога Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Для усунення розбіжностей при визначенні матеріального збитку, суд повинен був у порядку, визначеному процесуальним законом, роз`яснити сторонам про необхідність призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, а також наслідки непризначення відповідної експертизи та положення щодо належності та допустимості доказів».

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (див. постанову Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19 (провадження № 61-9194св20)).

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №522/1597/15-ц (провадження № 61-12079ск18) дійшов висновку, що «Визначення вартості матеріального збитку шляхом проведення незалежної оцінки (виконавець - оцінювач транспортних засобів) або автотоварознавчого дослідження (виконавець - судовий автотоварознавець) відповідає вимогам статті 7 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», в якій сказано, що Проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках. Таким чином, аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для стягнення з винуватця ДТП вартості збитків є наявність вини такої особи у скоєнні ДТП та оцінка розміру завданої шкоди у відповідності до Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні».

Однак, поза увагою місцевого суду залишилося те, що у справі, яка переглядається наявний рахунок на оплату, проте відсутній висновок оцінки розміру шкоди у відповідності до Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні» або висновок експерта, складений відповідно до положень ЦПК України та Закону України «Про судову експертизу».

Тобто, у справі відсутні належні та допустимі докази розміру завданих майну позивача збитків.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відтак, дані доводи колегія суддів вважає обґрунтованими.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги щодо невірного вирішення спору по суті знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, колегія суддів не убачає підстав для аналізу доводів скарги про невірне вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, оскаржуване рішення слід скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. У цьому зв`язку, не підлягають розподілу судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу, понесені позивачем в суді першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення апеляційної, сплачений відповідачем судовий збір за її подання у розмірі 2 749 грн 50 коп. підлягає стягненню на його користь з позивача.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 749 (дві тисячі сімсот сорок дев`ять) грн 50 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич