КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/9595/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року про забезпечення позову у складі судді Ішуніної Л.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Разом з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Заяву обґрунтовано тим, що він звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначає, що ОСОБА_1 набула право власності на вищевказану квартиру за договором дарування квартири від 28 березня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. Дізнавшись про існування цього спору в суді вона буде намагатись відчужити спірну квартиру, що унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову та ефективний захист прав позивача.

Враховуючи вищевикладені обставини, заявник звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить відповідачці на праві приватної власності з 28 березня 2013 року на підставі договору дарування посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С.

Вказує, що вона є єдиним законним власником квартири по діючому, неоскарженому, не скасованому договору дарування більше ніж 11 років.

Крім того посилається на те, що позивач всі 17 років не укладав договори на постачання комунальних та експлуатаційних послуг та відповідно ніколи їх не сплачував, що говорить про відсутність у позивача навіть опосередкованих ознак як у власника майна.

Звертає увагу суду на те, що право власності дарувальника ( ОСОБА_4 ), який у 2013 році подарував скаржниці квартиру, підтверджено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №2-3421-2010 від 13 жовтня 2010 року, яке ніким в тому числі позивачем не оскаржено і не скасовано.

Посилається на те, що позовна заява, подана в даній справі не містить клопотання про поновлення строків позовної давності, а якщо б навіть і містила, то відсутні норми права та судова практика, яка б дозволяла поновити строк позовної давності який пропущено на сімнадцять років.

Вказано, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року - залишити без змін.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно є обґрунтованим, законним та співмірним із викладеними позовними вимогами.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_2 в режимі відеоконференції, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала районного суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів, щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь заявника.

Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. За змістом ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що предмет позову у даній справі щодо нерухомого майна - спірної квартири, є взаємопов`язаний зі способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась із такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Убачається, що предметом спору є договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 01 серпня 2007 року, укладений між позивачем та ОСОБА_3 , який позивач просить визнати недійсним та витребувати квартиру з володіння ОСОБА_1 .

Встановлено, що спірна кварти належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28 березня 2013 року укладеного з ОСОБА_4 .

Попередньо на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2010 року вказана квартира вибула з власності ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 .

Позивач звертаючись у суд із позовом вказує, що не вчиняв правочин щодо відчуження кв. АДРЕСА_1 та вважає що договір був укладений поза його волею, що суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Подаючи заяву про забезпечення позову вказує, що ОСОБА_1 дізнавшись про спір щодо витребування квартири з її володіння може позбутися спірного нерухомого майна, що зробить виконання рішення суду неможливим у разі задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем доведено реальність наявного між сторонами спору, який є предметом судового розгляду. Зазначене вище, підтверджує той факт, що позивач мав обґрунтоване припущення, відносно того, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може призвести до відчуження спірного нерухомого майна відповідачкою, що зробить неможливим виконання потенційного рішення суду про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Відтак, вжиття заходів щодо забезпечення позову у спосіб визначений позивачем є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом його інтересів, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому слід зазначити, що на час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вжиті заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, діють до набрання рішенням суду по даній справі законної сили та спрямовані виключно на забезпечення можливості виконання такого рішення у майбутньому, не порушуючи законних прав та інтересів відповідачки, права якої щодо користування та володіння нерухомим майном жодним чином не обмежуються оскаржуваною ухвалою суду.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Обраний судом захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

На думку, колегії суддів, обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки майно фактично зберігається у її користуванні, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі№ 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 643/15394/19.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про незгоду з висновками суду першої інстанцій не підтвердилися під час розгляду апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, позовним вимогам, оскільки скаржником не спростовано такий висновок суду першої інстанції.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову шляхом накладення арешту на квартиру.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідачки, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: