Справа № 461/257/19 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/811/1905/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
Провадження № 22-ц/811/2866/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар судового засідання Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки адвоката Ганича І.М., представника позивачки адвоката Іськів І.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року, у якому ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 жовтня 2022 року виправлено описку, та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , держаний реєстратор Лапаївскої сільської ради Пустомитівського району Львівської області Шубеляк Ігор Ярославович, державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцева Марія Олегівна про скасування реєстрації права власності на комору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , держаний реєстратор Лапаївскої сільської ради Пустомитівського району Львівської області Шубеляк Ігор Ярославович, державний нотаріус П`ятої Львівської державної Нотаріальної контори Каменцева М.О. про скасування реєстрації права власності на комору.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 у частині права на комору в підвалі площею 25,8 кв.м.

В обґрунтування позову покликається на те, що вона на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 236 від 12 червня 2016 року, є власником квартири АДРЕСА_2 . До складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. «13.3», площею 11,8 кв. м., розташована у цокольному поверсі, що підтверджується даними технічного паспорта від 18 липня 2008 року. Приналежність комори в підвалі під літ. «13-3», площею 11,8 кв. м. до квартири АДРЕСА_2 встановлено також поверховим планом буд. АДРЕСА_3 від 1989 року та даними інвентаризації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_3 . Покликається на те, що вказаний підвал є цілісним приміщенням та не розділений на частини. Вказує, що попередні власники квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 користувалися вказаним підвалом на момент приватизації у 1997 році, проте у свідоцтві про право власності № НОМЕР_1 від 03.02.1997 було помилково зазначено площу підвалу не 11,8 кв. м., а 6,0 кв. м., що встановлено довідкою ЛКП «Снопківське» № 65 вх. від 28 квітня 2009 року. У цьому зв`язку просила позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 у частині права на комору в підвалі площею 25,8 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у сумі 768,40 грн.

18 жовтня 2022 року представника позивача ОСОБА_2 - адвокат Іськів Іван Зіновійович звернувся в суд із заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 31000,00 грн.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 листопада 2022 року заяву про стягнення витрат по справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 31000,00 грн.

Не погоджуючись з рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року та додатковим рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02 листопада 2022 року, ОСОБА_1 оскаржила такі в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу в якій міститься прохання скасувати рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким судові витрати повністю покласти на позивача незалежно від результатів вирішення спору в зв`язку із зловживанням представником позивача своїми процесуальними правами під час судового розгляду справи та ухвалення додаткового рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що вважає вказані рішення незаконними та необґрунтованими через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. З цих підстав оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.

Зазначає, що позивач у справі заявляє позовну вимогу про скасування реєстрації права на комору, відповідачем за якою зазначено ОСОБА_1 , яка, на думку заявника, є неналежним відповідачем у справі, оскільки не уповноважена здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник унаслідок виконання реєстратором владних управлінських функцій та має публічно - правовий характер, тому, відповідачем у справі має бути нотаріус, як суб`єкт владних повноважень, рішення якого оскаржується у зв`язку із порушенням вимог законодавства.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що її батько, ОСОБА_6 одноосібно, на протязі 40 років володів приватизованим ним у 1997 році підвалом, площею 12 кв.м., його право власності при житті не було оспорено жодним з власників квартир будинку, що свідчить про те, що у них відсутні будь які права на цей підвал, а право власності на комору ОСОБА_6 було одержано відповідно до вимог закону та він на законних підставах в період 1997-2017 років володів цим підвалом до самої смерті та передав його у спадок своїй онуці - ОСОБА_1 . Тому, суд, оскаржуваним рішенням скасував державну реєстрацію права приватної власності на майно, яке набуте у власність за правилами спадкування за заповітом.

Висновки суду не ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертає увагу й на те, що місцевим судом не встановлено у зв`язку з чим збільшилась площа комори у підвалі, належна до квартири АДРЕСА_4 , що свідчить про незаконне приєднання до квартири ОСОБА_2 комори у підвалі площею 11,8 кв.м. Надані позивачем копії документів на підтвердження, нібито належності до її квартири комори площею 12, 0 кв.м. (11,8 кв.м), наведеним критеріям не відповідають та не можуть вважатися належними, допустимими та достовірними доказами у справі, оскільки такі є нечитабельні, нерозбірливі, місять незавірені належним чином численні виправлення та дописки, виконані різними почерками та барвниками, тощо, з таких важко зрозуміти логічний зміст документів, а відтак і надати оцінку обставинам, які можуть мати значення для справи.

Також судом будо допущено грубе порушення норм ЦПК України, що передбачають вручення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів. Окрім того, в умовах оголошеного в Україні воєнного стану суд не повідомив належним чином відповідачку та її представника про дату, час та місце розгляду справи і розглянув справу за їх відсутності, не допитавши при цьому свідків, про допит яких було подано клопотання.

Щодо ухвалення судом додаткового рішення у справі зазначає, що представником позивача не дотримано вимог закону, які регламентують вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, зокрема, із змісту позовної заяви убачається, що позивач ОСОБА_2 в позовній заяві не зазначала про те, що вона понесла чи очікує понести витрати у зв`язку із наданням їй правничої допомоги. Крім того, представник позивача не подав суду, а ні до закінчення судових дебатів, а ні протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі, доказів на підтвердження понесених витрат, які позивач сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, що свідчить про відсутність понесення позивачем таких витрат, а відтак і про безпідставність додаткового рішення. Звертає увагу й на те, що серед наданих представником позивача доказів, відсутні платіжні документи про фактичну оплату послуг адвоката позивачем ОСОБА_2 , відтак, остання такі не оплачувала. Зазначає, що сума витрат в розмірі 31 000 грн для заявника є непомірною в умовах війти та безробіття.

В серпні 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_7 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, і такий мотивований законністю та обґрунтованістю рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачки та її представника, а також представника позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що спірним є підвальне приміщення, розташоване у будинку АДРЕСА_3 , зазначене на поверховому плані під номером «13-3» площею 11,8 кв. м.

У 1997 році спірна комора в підвалі площею 6,0 кв. м перебувала у власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Львівської Ради народних депутатів 03 лютого 1997 року, згідно з розпорядженням № 64 від 03 лютого 1997 року, зареєстрованому у Львівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 24634, витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно № 2719568 від 02 лютого 2004 року, № 11202789 від 12 липня 2006 року, № 13757639 від 02 березня 2000 року.

Відповідно до поверхового плану буд. АДРЕСА_3 від 1989 року приміщення під літ. «13-3» має площу 11.4 кв. м та належить до квартири АДРЕСА_4 .

На підставі наказу Управління комунальної власності Львівської міської ради «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_2 » № 1544-Ж-Г від 10 липня 2009 року комора у підвалі розміром 11,8 кв. м була оформлена на праві власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру № Г-03315 від 10 липня 2009 року, виданого Управлінням комунальної власності Львівської міської ради.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 від 18 липня 2008 року до квартири АДРЕСА_4 віднесено підвал під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м, розташований у цокольному поверсі будинку.

Також, відповідно до даних інвентаризації підвальних приміщень будинку АДРЕСА_3 встановлено, що підвальне приміщення під літ. «13-3» площею 11,4 кв. м відноситься до квартири АДРЕСА_4 .

На момент розгляду справи квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ющук І. Л. та зареєстрованого у реєстрі за № 236 від 12 лютого 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 136551363 від 04 вересня 2018 року. Загальна площа квартири АДРЕСА_4 становить 39,9 кв. м, у тому числі житлова 28,5 кв. м, до складу квартири відноситься комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м.

Судом також встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № ННА 079786, виданого 20 лютого 2018 року державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М. О., ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного свідоцтва та технічного паспорту до інвентаризаційної справи № 030/18 від 07 червня 2018 року, квартира АДРЕСА_5 складається з однієї житлової кімнати та кухні, житловою площею 17,2 кв. м, загальною площею 32,4 кв. м та комори в підвалі 12,0 кв. м, яка у технічному паспорті позначена під. літ. ХІ.

Комора площею 12,0 кв. м до 05 лютого 2017 року належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № Г-14382 від 05 березня 1997 року, розпорядження Галицької районної адміністрації від 05 березня 1997 року № 241, розпорядження виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 березня 1997 року № 147, та позначена у технічному паспорті на приватизовану квартиру від 01 квітня 1997 року.

На момент розгляду справи квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бабій О. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 12566 від 09 грудня 2021 року. Загальна площа квартири АДРЕСА_5 становить 60,8 кв. м, у тому числі житлова 17,3 кв. м, до складу квартири відноситься комора в підвалі площею 25,8 кв. м.

При цьому, судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що у вказаних вище документах не позначено під якою літерою знаходиться комора в підвалі саме площею 12,0 (25,8) кв. м., відсутні також будь-які інші ідентифікаційні дані.

Будь-яких даних, що за квартирою АДРЕСА_5 закріплювалось спірне приміщення підвалу, позначене під літ. «13-3», не містять ні матеріали інвентаризаційної справи, ні матеріали даної цивільної справи.

Згідно із частиною четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновки про те, що: «преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта».

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), згідно з якими преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин (частина перша статті 265 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення, зокрема зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (пункти 1, 2 та 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

У судових рішеннях у справі № 461/7412/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтв про право власності на квартиру в частині, що стосується підвалу,обставини в якій є преюдиційними у справі, що переглядається, та які були враховані судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, встановлено, що:

«Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вважала, що спірна комора у підвалі є складовою частиною квартири АДРЕСА_1 , власником якої вона є.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що підстав для задоволення позову немає, оскільки спірна комора в підвалі під літ. «13-3» площею 11,8 кв. м протягом 1997 року 2016 року була закріплена саме за квартирою АДРЕСА_2 .

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується та вважає, що підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідачами на підставі належних та допустимих доказів доведено, що право приватної власності на спірну комору у підвалі належить саме власнику квартири АДРЕСА_2 . Натомість, позивачем не надано суду достатніх та беззаперечних доказів, які б підтверджували наявність підстав вважати, що зазначена комора в підвалі площею 11,8 кв. м відноситься до складу квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій надали належну оцінку доводом позивача щодо розбіжності у площі комори в підвалі, яка належить до квартири АДРЕСА_2 , та встановивши наявність допущеної помилки в площі підвального приміщення при приватизації вказаної квартири, дійшли правильного висновку про необґрунтованість таких доводів».

Враховуючи наведене можна дійти висновку, що спірна комора, яка розташована в підвальному приміщенні у будинку АДРЕСА_3 та зазначена на поверховому плані під номером «13-3» площею 11,8 кв. м. має подвійну реєстрацію, за ОСОБА_2 власником квартири АДРЕСА_4 та ОСОБА_1 власником квартири АДРЕСА_5 , адже за площею входить до складу комори, належної останній, та має площу 25,8 кв. м.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_9 просила скасувати державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 у частині права на комору в підвалі площею 25,8 кв. м.

Тобто у сторін є спір щодо речових прав на спірне майно комору в підвалі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18)).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2 цс 21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212 цс 21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Визначення (зміна) предмета, підстав позову у спорі - це право, яке належить позивачу. Натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто суд не вправі відмовляти у відкритті провадження у справі з тих підстав, що по суті позов необґрунтований та має заявлятися з використанням іншого способу захисту в порядку іншого судочинства.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, вірно встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, з огляду на підстави та предмет пред`явленого позову, невірно застосував норми матеріального права, відтак дійшов неправильного висновку про те, що позивачем обрано належний (ефективний) спосіб захисту, внаслідок чого необґрунтовано задовольнив позов.

За обставинами справи, що переглядається таким способом захисту є саме позов про витребування спірного майна, а не позов про скасування державної реєстрації такого.

Допущені місцевим судом порушення є підставою для скасування ухваленого рішення, з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову саме з підстави обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав, що є самостійно та достатньою підставою для такого висновку.

У цьому зв`язку, колегія суддів не убачає підстав для детального аналізу інших доводів апеляційної скарги.

Щодо аргумента скарги про неотримання відповідачкою копії позовної заяви та про розгляд справи у її відсутність, такі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування основного рішення у цій справі, то додаткове рішення також слід скасувати.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений нею за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152 грн 60 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 жовтня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , держаний реєстратор Лапаївскої сільської ради Пустомитівського району Львівської області Шубеляк Ігор Ярославович, державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцева Марія Олегівна про скасування реєстрації права власності на комору відмовити.

Додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 листопада 2022 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) грн 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич