справа № 631/1723/23
провадження № 2/631/261/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Мащенко С. В.

за участю:

секретаря судового засідання Тиндика А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Тетяна Миколаївна, до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича і приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича,- «Про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню»,-

в с т а н о в и в:

В провадженні суду відповідно до ухвали про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі, постановленої 29.12.2023 року, перебувала цивільна справа з єдиним унікальним № 631/1723/23 за позовом ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. і приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В.,- «Про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню», яка розглядалась за правилами загального позовного провадження (а. с. 21 - 26).

На обґрунтування своїх вимог сторона позивача зазначила, що 23.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р. В. було відкрито виконавче провадження № 63108190 на підставі виконавчого напису, вчиненого 14.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., на кредитному договорі, який не був безспірним та не був нотаріально посвідчений. У зв`язку із цим просили визнати виконавчий напис № 46605, вчинений14.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», заборгованості у загальній сумі 51997,03 гривень, таким, що не підлягає виконанню, а також вирішити питання про розподіл судових витрат у сумі 12000,00 гривень (витрати на оплату правової допомоги) та 1073,60 гривень (сплачений судовий збір) (а. с. 1 - 4).

Також, представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Мякотою Т. М., яка діє за ордером (серії ВІ № 1185302), виданим 13.12.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги (Договору про надання правничої (правової) допомоги № 119/23 від 12.12.2023 року), укладеного між нею та ОСОБА_1 , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення № 4, подано заяву «Про забезпечення позову», яку зареєстровано за вхідним № 12/24-вх від 03.01.2024 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1723/23 (провадження № 2-з/631/1/24), та ухвалою, постановленою 10.01.2024 року, вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису, що вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., за яким приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р. В. відкрито виконавче провадження № 63108190 (категорія: стягнення коштів з боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а. с. 44, 45, 48 - 55).

Крім того, представник позивача ОСОБА_1 за ордером - Мякота Т. М. на підставі відповідного клопотання, зареєстрованого за вхідним № 7/24-вх від 03.01.2024 року долучила до матеріалів провадження письмові докази в копіях, а саме: кредитний договір № 6/2/02/2008/980-К/9 від 21.01.2008 року, заяву на вчинення виконавчого напису та виконавчий напис від 14.09.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 46605 (а. с. 31, 33 34, 35, 36).

За вхідним № 500/24-вх від 29.01.2024 року представник позивача за ордером Мякота Т. М. надала суду додаткові письмові пояснення по обставинах справи, в яких зазначила, що після відкриття провадження у справі приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Романом Васильовичем на адвокатський запит надані витребувані докази, які подані до Нововодолазького районного суду Харківської області 03 січня 2024 року, в тому числі кредитного договору № 662/02/2008/980-К/9 від 21 січня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 , що не був нотаріально посвідченим. Також представник зазначає, що позивач не має заборгованості за зазначеним кредитним договором, жодних звернень, претензій, повідомлень про наявність заборгованості за кредитним договором, про відступлення/продажу права вимоги за кредитним договором, про початок процедури примусового стягнення наявної заборгованості на адресу позивача не надходило. Зазначена в заяві на вчинення виконавчого напису від 08.09.2020 року № 8418/BH/2020 інформація про вручення боржнику, яким є ОСОБА_1 , повідомлення про порушення основного зобов`язання з вимогою про його виконання не відповідає дійсності, оскільки таке повідомлення на адресу ОСОБА_1 не надходило (а. с. 33 34, 35, 63).

Представник відповідача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» Огороднійчук Д. А., який діє на підставі довіреності, виданої 08.01.2024 року директором товариства ОСОБА_2 із строком дії до 31.12.2024 року, заявив про застосування строків позовної давності шляхом надсилання відповідної письмової заяви, зареєстрованої за вхідним № 988/24-вх від 14.02.2024 року (а. с. 80 81, 82).

Також представник відповідача за довіреністю Огороднійчук Д. А., надіслав відзив на позов, зареєстрований за вхідним № 988/24-вх від 14.02.2024 року, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а судові витрати повернути позивачу з Державного бюджету України, зазначаючи, що 21.01.2008 року між позивачем та ПАТ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА», правонаступником усіх прав та обов`язків якого за договором № GL6N714301 про відступлення прав вимоги від 06.05.2020 року є ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», було укладено кредитний договір № 6/2/02/2008/980-К/9, відповідно до якого банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 12 000,00 гривень з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 17.01.2011 року на умовах, визначених Договором кредиту. Відповідно до умов Договору кредиту, позивач зобов`язався у встановлений строк повернути кредит та сплатити відсотки за його користування, однак всупереч умовам договору та чинному законодавству, взяті на себе зобов`язання припинив виконувати, чим порушив умови Договору кредиту. Натомість, 23.09.2020 року приватний виконавець Клименко Роман Васильович виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 63108190, яку направив на адресу позивача. До того ж, позивач погодився з розміром боргу та наявністю кредитних зобов`язань перед відповідачем так-як неодноразово спілкувався за телефоном з співробітниками відповідача, зокрема, 02.10.2020 року. Під час розмови йому була надана інформація щодо заборгованості та виконавчого провадження, Позивач визнав борг і погодився сплачувати кожного місяця до 25-го числа 1000,00 гривень для погашення заборгованості. Перший платіж він сплатив вже 23.10.2020 року, чим підтвердив обізнаність про наявність боргу, а також відступлення прав вимоги до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС». Загалом, позивач сплатив на погашення заборгованості 7000,00 гривень у період часу з 23.10.2020 року по 24.05.2021 року, що підтверджується випискою по рахунку (в додатках). Після чого повідомив, що у нього труднощі з коштами у зв`язку із хворобою жінки та перестав відповідати на дзвінки ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС». Строк позовної давності щодо оскарження виконавчого напису становить 3 роки з дня коли позивач довідався або міг довідатись про ймовірне порушення свого права 23.09.2020 року, а саме: з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а також з 02.10.2020 року після дзвінка працівників відповідача та сплати 23.10.2020 року першої частини на погашення боргу. Позивач до своєї позовної заяви не надав жодних доказів поважності пропуску строків позовної давності. Відповідно перебіг позовної давності для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права розпочався 23.09.2020 року та закінчився 23.09.2023 року. З урахуванням наведеного, ураховуючи, що позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду з позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, просять застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відносно розподілу судових витрат зазначив, що сплачений при зверненні судовий збір слід повернути позивачу, оскільки позов вважається таким, що випливає з правовідносин про захист прав споживачів, а у відшкодуванні витрат на правову допомогу відмовити у зв`язку із її необґрунтованістю та недоведеністю у законний спосіб, оскільки документ, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід оформлювати у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо. Розрахунком вартості правничих послуг передбачається погодинна оплата праці представника адвоката, проте Акт № 1 не містить даних про витрати часу по кожному пункту наданих послуг, а суми взагалі є завищеними та необґрунтованими, так, як на сьогоднішній день існує велика кількість рішень судів (різних інстанцій) про визнання виконавчих написів таким, що не підлягає виконанню (усталена судова практика), велика кількість зразків (шаблонів) позовних заяв про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню, а, відтак, позовні заяви про визнання виконавчого напису таким що не підлягає виконанню є шаблонними, а правове обґрунтування позовних вимог є загальнодоступним на інтернет-ресурсах (відображено в рішеннях судів «Єдиний державний реєстр судових рішень», зразках (шаблонах) позовних заяв про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає «виконанню, коментарях фахівців/науковців та інше). Спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, судова практика за спорами такої категорії є сталою та сформована правова позиція, а тому аналіз інформації із загально доступних джерел: єдиного реєстру боржників та єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, розробка стратегії, формування правової позиції для професійного досвідченого адвоката не становить надмірної складності та не потребує розробок стратегій. Крім того, Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року справа № 335/8855/15-и провадження № 61-13115с618, суд дійшов висновку щодо недоліків оформлення прибуткового касового ордеру. які вплинули на підтвердження витрат на правову допомогу. За змістом пункту 1.2 постанови правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15 грудня 2004 року № 637 касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форми касових ордерів, що використовуються спеціалізованими підприємствами та установами Національного банку України, які не мають оборотної каси, установлюються відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України. Бланк прибуткового касового ордера (форма № КО-1, далі - ПКО) затверджено «Положенням про ведення касових операцій в Україні» від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - положення) і є первинним документом, який використовується для оформлення находжень грошових коштів у касу підприємства. Даний документ має дві частини: «корінець» ШКО і відривна квитанція до ПКО. Обидві частини цього документа обов`язково підписуються касиром підприємства або особою, що здійснює його функції і головним бухгалтером підприємства. Після чого документ скріплюється печаткою підприємства. Після отримання готівки до каси підприємства відривна квитанція видається особі, яка здійснила це внесення. «Корінець» ПКО залишається в касі підприємства і обов`язково реєструється в журналі прибуткових і видаткових касових документів. Обов`язковими реквізитами при заповненні «корінця» і відривної квитанції цього бланка є: назва підприємства, податковий код підприємства, порядковий номер документа, дата складання документа, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, сума, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами), найменування організації або прізвище, ім`я та по батькові того, від чийого імені вноситься готівка в касу підприємства, сума прописом (дублюється отримана сума прописом), назва документа, на підставі якого вноситься готівка, підписи уповноважених на це осіб (касира підприємства або особи, що здійснює його функції і головного бухгалтера підприємства). Посилання представника, як на письмовий докази сплати послуг за договором про надання правової допомоги, судами правильно не взято до уваги, оскільки зазначений бухгалтерський документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених положенням, зокрема, податкового коду підприємства, кореспондуючого рахунку бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, суми, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами). Відповідно до цього висновку, наявний у додатках до позову прибуткового касового ордера № 26/2023 від 20.12.2023 року не відповідає вимогам закону, оскільки не має всіх необхідних реквізитів (податкового коду підприємства, кореспондуючий рахунок бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції), а також відсутній підпис касира підприємства або особи, що здійснює його функції і печатки підприємства (а. с. 90 93).

За вхідним № 1084/24-вх від 19.02.2024 року представник позивача за ордером Мякота Т. М. надала суду відповідь на відзив, в якому обґрунтовує правомірність позовних вимог ОСОБА_1 , а саме: викладені у відзиві на позов посилання на обставини, якими обґрунтовані заперечення проти позову, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, тому не можуть бути прийнятті судом до уваги. Посилання представника відповідача по справі на пропуск строку позовної давності є безпідставним, оскільки до позовної заяви долучені неналежні докази того, з якого часу позивачу у справі стало відомо про порушення його прав та законних інтересів в результаті вчинення спірного виконавчого напису. Представником відповідача не долучено до відзиву доказів, які б підтверджували належне повідомлення ОСОБА_1 про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», про наявність законних підстав для вчинення виконавчого напису за кредитним договором, термін дії якого закінчився в 2011 році. Після відкриття провадження у справі приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Романом Васильовичем на адвокатський запит надані витребувані докази, які подані суду 03 січня 2024 року, в тому числі й копія кредитного договору № 6/2/02/2008/980-К/9 від 21 січня 2008 року, укладеного між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 , який не був нотаріально посвідчений. Згідно з пунктом 1.4 Договору банк надає Позичальнику кредит строком до 17 січня 2011 року. Позивач не має заборгованості за зазначеним кредитним договором, жодних звернень, претензій, повідомлень про наявність заборгованості за кредитним договором, про відступлення/продаж права вимоги за кредитним договором, про початок процедури примусового стягнення наявної заборгованості на адресу позивача не надходило. Зазначена в заяві на вчинення виконавчого напису від 08.09.2020 року № 8418/ВН/2020 інформація про вручення боржнику, яким є ОСОБА_1 , повідомлення про порушення основного зобов`язання з вимогою виконання порушеного зобов`язання не відповідає дійсності, оскільки таке повідомлення на адресу ОСОБА_1 не надходило (а. с. 96 97).

Окремою письмовою заявою по суті представник позивача за ордером ОСОБА_3 надала заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, зазначено, що відповідно до виконавчого напису від 14.09.2020 року № 46605, вчиненого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, про звернення стягнення з громадянина ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади № 2023/010171422 від 12.12.2023 року, долученого до позовної заяви, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.03.2005 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 ,- а за адресою в місті Київ не перебував та не проживав. Відповідно до інформації про виконавче провадження № 63108190 боржником зазначений ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 . На адресу позивача по справі за зареєстрованим місцем його проживання не надходили повідомлення про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», про наявність законних підстав для вчинення виконавчого напису за кредитним договором, термін дії якого закінчився в 2011 році. Відповідачем по справі не долучено до заяви про застосування строку позовної давності доказів направлення приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименком Р. В. за місцем фактичного проживання та реєстрації ОСОБА_1 , постанови про відкриття виконавчого провадження та отримання ОСОБА_1 зазначеної постанови. Долучена до відзиву на позовну заяву виписка по рахунку з 28.01.2020 року до 26.01.2024 року не може бути належним та допустимим доказом по справі, оскільки не містить даних про підставу внесення коштів на рахунок ОСОБА_1 , не містить доказів того, що саме позивач по справі ОСОБА_1 здійснював зазначені платежі відповідно до вчиненого виконавчого напису за виконавчим провадженням № 63108190. Відповідачем по справі не долучено до заяви належних та допустимих доказів, які б підтверджували належне повідомлення ОСОБА_1 про вчинення спірного виконавчого напису та відкриття виконавчого провадження. Посилання представника відповідача по справі на пропуск строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки до позовної заяви не долучені належні докази того, з якого часу вчинення спірного виконавчого напису позивачу стало відомо про порушення його прав та законних інтересів в результаті вчинення спірного виконавчого напису (а. с. 98).

Ухвалою, постановленою 11.03.2024 року, підготовче провадження у цій цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. і приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р. В.,- «Про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню» закрито й справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог (а. с. 111 - 117).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надавав, натомість скористався правом, наданим частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером адвоката Мякоту Т. М. (а. с. 118, 122).

Представник за ордером позивача ОСОБА_1 адвокат Мякота Т. М. у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак надала заяву, зареєстровану під вхідним № 2264/24-вх від 09.04.2024 року, з клопотанням про проведення судового розгляду справи за відсутності сторони позивача (а. с. 118, 123).

Представник відповідача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяв з клопотанням про відкладення або про розгляд справи за їх відсутності не надсилав (а. с. 118, 121).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. в судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надавав (а. с. 118, 120).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Р. В. в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надавав (а. с. 118, 119).

Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Також, на підставі приписів частини 3 статті 211 наведеного вище кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони позивача свідчить відповідне клопотання, долучене до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції.

За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Приходячи до такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З огляду на наведене, ураховуючи що, ані відповідач, ані треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, хоча й повідомлені належним чином шляхом отримання судової повістки про виклик за допомогою надсилання її до електронного кабінету, тобто згідно із положеннями абзацу 1 частини 6 статті 128 вищевказаного кодифікованого процесуального акту України, натомість про причини своєї неявки суд не сповістили.

Зважаючи на це, суд не знаходить підстав для визнання належно повідомлених відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог.

Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.

Виконавчим написом, вчиненим 14.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. та зареєстрованим в реєстрі за № 46605 (бланк серії НМК № 086706), відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, запропоновано стягнути на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» з ОСОБА_1 заборгованість, що виникла по Кредитному договору № 6/2/02/2008/980-К/9 від 21.01.2008 року, право вимоги за яким було відступлене ПАТ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» на користь ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС» на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами GL6N714301 від 06.05.2020 року. Сума, що підлягає стягненню, проводиться за період з 06.05.2020 року по 06.05.2020 року та складає у загальному розмірі 51 497,03 гривень, з урахуванням: простроченої заборгованості за сумою кредиту 10954,72 гривень; простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користуванням кредиту 40 542,31,00 гривень; та витрати за вчинення виконавчого напису 500,00 гривень (а. с. 36).

З копії кредитного договору вбачається, що дійсно 21.01.2008 року між ПАТ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» та ОСОБА_1 укладено в простій письмовій формі Кредитний договір № 6/2/02/2008/980-К/9, згідно з яким позичальнику банківською установою видано кредит у сумі 12000,00 гривень під 2.9% на місяць, із строком дії до 17.01.2011 року, що слід повертати згідно з графіком платежів, визначеним пунктами 2.3.1 та 2.3.2 цього договору. Також відповідно до пункту 6.3 договору вбачається, що сторони, керуючись статтею 259 Цивільного кодексу України, дійшли згоди збільшити строк позовної давності до 10 років (а. с. 33 - 34).

Відповідно до заяви на вчинення виконавчого напису від 08.09.2020 року (вихідний № 8418/ВН/2020) вбачається, що 21.01.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ Комерційний банк «НАДРА», правонаступником усіх прав та обовязків якого за договором № GL6N714301 про відступлення прав вимоги від 06.05.2020 року є ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "СІТІ ФІНАНС", було укладено кредитний договір № 6/2/02/2008/980-К/9, відповідно до якого Банк надав грошові кошти у розмірі 12000, гривень з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 17.01.2011 року на умовах, визначених Договором кредиту. Станом на 08.09.2020 року позичальник, всупереч умовам Договору кредиту та діючому законодавству, взяті на себе зобов`язання по сплаті відсотків та внесення чергових частин кредитних коштів припинив виконувати, чим порушив умови Договору кредиту. Станом на 08.09.2020 року позичальником взяті на себе зобов`язання за Договором кредиту, а також вимоги, зазначені в повідомлені не виконано. Таким чином, загальна заборгованість складає 51497,03 гривень, а тому просили приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. вчинити виконавчий напис за кредитним договором № 6/2/02/2008/980-К/9 від 21.01.2008 року (а. с. 35).

Постановою приватного виконавця Клименка Р. В., що винесена 23.09.2020 року № 63108190, відкрито виконавче провадження за виконавчим написом № 46605 від 14.09.2020 року, вчиненим приватним нотаріусом нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором в розмірі 51997,03 гривень (а. с. 11).

З інформації з Єдиного реєстру боржників вбачається, що приватним виконавцем Клименком Р. В. дійсно відкрите виконавче провадження № 63108190, боржником у якому є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, приватним виконавцем Клименкмо Р. В. 23.09.2020 року відкрите виконавче провадження № 63108190, на підставі виконавчого напису № 46605, виданого 14.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С., боржником у якому є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а стягувачем - ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» (а. с. 9 - 10).

Відповідно до копії виписки по рахунку № НОМЕР_2 з 28.01.2020 року до 26.01.2024 року, вбачається сплата боргу, а саме:

- 24.05.2021 року о 07 годині 11 хвилин була сплачена 1000,00 гривень на рахунок № НОМЕР_3 та вказано в призначені платежу «борг у вик. пров. ОСОБА_1 . ОСОБА_1 »;

- 23.03.2021 року о 10 годині 01 хвилині була сплачена 1000,00 гривень на рахунок № НОМЕР_3 та вказано в призначені платежу «борг у вик. пров. ОСОБА_1 . ОСОБА_1 »;

- 05.03.2021 року о 19 годині 21 хвилині була сплачена 1000,00 гривень на рахунок № НОМЕР_3 та вказано в призначені платежу «борг у вик. пров. ОСОБА_1 . ОСОБА_1 »;

- 25.01.2021 року о 07 годині 21 хвилині була сплачена 1000,00 гривень на рахунок № НОМЕР_3 та вказано в призначені платежу «борг у вик. пров. ОСОБА_1 . ОСОБА_1 »;

- 23.12.2020 року о 12 годині 41 хвилині була сплачена 1000,00 гривень на рахунок № НОМЕР_3 та вказано в призначені платежу «борг у вик. пров. ОСОБА_1 . ОСОБА_1 »;

- 23.11.2020 року о 12 годині 41 хвилині була сплачена 1000,00 гривень на рахунок № НОМЕР_3 та вказано в призначені платежу «борг у вик. пров. ОСОБА_1 . ОСОБА_1 »;

- 23.10.2021 року о 10 годині 41 хвилині була сплачена 1000,00 гривень на рахунок № UA29 3052 9900 0002 9023 8661 0011 0 та вказано в призначені платежу «борг у вик. пров. ОСОБА_1 . ОСОБА_1 » (а. с. 83).

З розрахунку вартості правничих послуг по договору № 119/23 про надання правничої /правової/ допомоги від 12.12.2023 року вбачається, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між сторонами за цим договором відповідно до вимог Цивільно процесуального кодексу України, та становить :

- консультація з правових питань щодо способів захисту порушеного права ,вартість послуги тривалістю одна година - 1500,00 гривень;

- підготовка правового висновку щодо спірних правовідносин з урахуванням судової практики Верховного Суду, вартість послуги тривалістю одна година 100,.00 гривень;

- підготовка процесуальних документів по справі /заява, претензія, адвокатський запит, позовна заява, відзив, клопотання, запити, додаткові пояснення, заперечення, відповіді, апеляційна скарга, заява відповідь на запит, тощо/, ознайомлення з матеріалами справи, вартість послуги тривалістю 1 година становить 1500,00 гривень;

- участь у судовому засіданні при розгляді справи судами першої, апеляційної інстанції 1200,00 гривень за 1 годину участі (а. с. 16).

Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг № 1 від 20.12.2023 року ОСОБА_1 та адвокат Мякота Т. М. склали цей акт до договору № 119/23 від 12.12.2023 року за період з 12.12.2023 року по 20.12.2023 року, а саме:

- надання консультації щодо правових підстав та порядку захисту порушеного права в зв`язку з порушенням законних прав та інтересів вчиненим 14.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. виконавчим написом № 46605 про стягнення заборгованості в сумі 51997,03 гривень (вартість послуги 2500,00 гривень);

- підготовка та направлення адвокатського запиту на адресу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р. В. щодо витребування інформації (вартість послуги 2000,00 гривень);

- підготовка позовної заяви з додатками до позовної заяви для звернення до суду за захистом порушеного права (вартість послуги 5500,00 гривень);

- підготовка клопотання про витребування доказів та про забезпечення позову (вартість послуги 2000,00 гривень).

Всього вартість наданих послуг відповідно до пункту 4.1 Договору становить 12000,00 гривень (а. с. 17).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 26/2023 від 20.12.2023 року ОСОБА_3 було прийнято від ОСОБА_4 12000,00 гривень на підставі договору № 119/23 від 12.12.2023 року та акту № 1 від 20.12.2023 року (а. с. 18).

Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про нотаріат» № 3425- XII від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями), Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (із змінами та доповненнями), Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року (із змінами та доповненнями) та постанови Великої Палати Верховного Суду, прийнятої 21.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп).

Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи.

За змістом статей 15 і 16 цього ж кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом.

Частина 1 статті 1 Закону України «Про нотаріат» визначає нотаріат в Україні як систему органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відтак, з огляду на пункт 19 статті 34 вказаного Закону нотаріуси вчиняють, зокрема, й виконавчий напис, що є у свою чергу відповідною нотаріальною дією.

Слід зазначити, що нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції, не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує, а лише підтверджує право стягувача на стягнення грошових сум або витребування майна від боржника, та має на меті надати стягувачові можливість в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

За змістом статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Втім, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, не тільки повинно існувати на момент звернення, а й бути безспірним.

Про обов`язковість безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника як умови вчинення нотаріусом виконавчого напису мовить стаття 88 Закону України «Про нотаріат», якою передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вказане підтверджується й Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, підпунктом 3.1 та 3.3 пункту 3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» його розділу ІІ, де обумовлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

В цій частині суд спирається на правозастосовну практику Великої Палати Верховного Суду, яка у своїй постанові, прийнятій 02.07.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18), зробила висновок про те, що строк вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду.

Оскільки, статтею 254 Цивільного кодексу України позовна давність визначена як строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а приписом статті 257 цього ж кодексу зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тому загальний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису становить саме цей строк.

Натомість, частиною 1 статті 259 цього ж кодексу унормовано, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Підпунктом 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентовано, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що підставою для вчинення 14.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 46605, є, перш за все, кредитний договір № 6/2/02/2008/980-К/9, укладений 21.01.2008 року між ВАТ КБ «НАДРА», та ОСОБА_1 в простій письмовій формі, з кінцевим терміном повернення, встановленим у пункті 3.3. договору 17.01.2011 року.

Пунктом 1 частини 1 та пунктом 1 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України обумовлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також якщо він підписаний його стороною (сторонами).

При цьому як роз`яснює зміст частини 1 статті 626 цього ж кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Також частиною 1 статті 634 цивільного кодифікованого закону України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За таких підстав, кредитний договір № 6/2/02/2008/980-К/9 між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «НАДРА»вважається укладеним.

Втім, у відповідності до підпунктів 3.2 і 3.5 наведеного вище пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року.

Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С., вчиняючи виконавчий напис, що оспорюється, спирався на зміст вказаної постанови, зокрема, її пункт 2, де чітко вказано, що підставою для вчинення виконавчого напису нотаріуса є оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Між тим, сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язанням , не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 16.05.2018 року у межах справи з єдиним унікальним № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18).

Також Велика Палата Верховного Суду у пункті 34 своєї постанови, прийнятої 15.01.2020 року у межах справи з єдиним унікальним № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), вказала, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі, суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02.07.2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав.

Пунктом 10 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні, затверджених Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2 від 07.02.2014 року, судам нижчих інстанцій надані роз`яснення, щодо яких їм слід мати на увазі, що, виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом № 3425-XII. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус лише перевіряє безспірність заборгованості по наданим документам. У разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, могли бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Отже, однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу.

Аналізуючи викладене вище та наявні матеріали справи, суд вбачає наявність спірності заборгованості за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 перед ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», на що помилково, всупереч вимог чинного законодавства не звернув уваги приватний нотаріус.

Також безпідставно приватний нотаріус застосував пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, з огляду на таке.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий перелік затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року (із змінами та доповненнями), який серед інших вбачає можливість вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами (пункт 1 Переліку).

Відтак, одним з документів, за яким стягнення заборгованості провадилось у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, були нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення на заставлене майно.

В подальшому, 26.11.2014 року Кабінет Міністрів України своєю Постановою № 662 «Про внесення змін до переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів», що набрала чинності 10.12.2014 року, змінив у розділі «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» слово «угода» на слово «договори» та доповнив перелік наступним розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».

Тобто, з моменту набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, одними з документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, стали:

1)пункт 1 Переліку це нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення на заставлене майно;

2)пункт 2 Переліку кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду, прийнятою 22.02.2017 року у справі з єдиним унікальним № 826/20084/14, вище вказану Постанову Кабінету Міністрів України визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліка документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Вказана постанова відповідною ухвалою Вищого адміністративного суду України, постановленою 01.11.2017 року, залишена без змін.

Відповідно до частин 8 і 11 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла до 15.12.2017 року, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині. Резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

У частині 5 статті 254 вказаного вище кодексу зазначено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п`ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

З огляду на зміст статті 255 того ж процесуального кодифікованого закону України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, втратила чинність (у частині) 22.02.2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14.

Отже, з цього моменту кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у своїй постанові, прийнятій 21.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 88 89 наведеної постанови звертає увагу на те, що виконання судового рішення про присудження полягає у вчиненні певних дій або в утриманні від певних дій, передбачених судовим рішенням. Наприклад, за судовим рішення про стягнення коштів відповідач повинен сплатити позивачу відповідну суму; за рішенням про припинення дії, яка порушує право, відповідач повинен утриматись від відповідних дій тощо. Водночас інші судові рішення, зокрема рішення про визнання права, про зміну правовідношення, виконанню не підлягають, оскільки такі судові рішення безпосередньо створюють відповідний правовий ефект: призводять до усунення правової невизначеності, змінюють правовідношення. Безпосередній правовий ефект створює і судове рішення про визнання незаконним та нечинним нормативно-правового акта: такий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням. Указане судове рішення не потребує його виконання.

Відтак, вчиняючи 14.09.2020 року виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 46605, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662 від 26.11.2014 року, яка на той час вже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» № 23 від 21.03.2017 року.

До такого висновку суд приходить, керуючись правозастосовною практикою, викладеною Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постановою Великої Палати Верховного суду, прийнятою 21.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), де у пунктах 93 - 95 вказано, що оскаржений виконавчий напис, вчинений нотаріусом 27.03.2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів № 779 та № 780 такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Також, ухвалюючи рішення у цій справі та аналізуючи доводи сторін, суд зауважує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Відтак, захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України, прийнятій 05.07.2017 року в межах справи № 6-887цс17.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про місце проживання боржника.

Верховний Суд зазначає, що дійсно на сьогодні чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Таке повідомлення (заява, претензія, лист-вимога тощо) передається у порядку, визначеному статтею 84 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до приписів статей 12 і 81 цивільного процесуального кодифікованого акту України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, вирішуючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд, встановив відсутність доказів отримання боржником позивачем у справі ОСОБА_1 - листа-вимоги про повернення боргу, а тому встановлена законом процедура стягнення боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса не була дотримана (виконана), а саме боржник не був повідомлений про вимогу повернути заборгованість, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Такий висновок суд робить, ураховуючи правозастосовну практику Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладену в постанові, прийнятій 30.09.2019 року у справі № 357/12818/17 (провадження № 61-44380св18), де суд зазначив, що у нотаріальному процесі при стягненні боргу за кредитним договором на підставі виконавчого напису нотаріуса боржник участі не приймає, а тому врахування його інтересів має забезпечуватися шляхом надіслання повідомлення - письмової вимоги про усунення порушення (письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису). Повідомлення надіслане стягувачем боржнику, є документом, що підтверджує безспірність заборгованості та обов`язково має подаватися при вчиненні виконавчого напису за кредитним договором.

Також до подібних висновків Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов і у своїй постанові, прийнятій 13.10.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750 св 20).

Окрім цього, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (§ 45 рішення Європейського суду з прав людини, ухвалене 06.12.2007 року у справі «Воловік проти України» заява № 15123/03).

Відтак, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до приписів статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаної норми цивільного права з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що суб`єкт:

-має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

-у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

-самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту "на власний розсуд" має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 Цивільного кодексу України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Отже, позовна давність, як обумовлено вищевказаною нормою права, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Натомість, як вже зазначалось вище, частиною 1 статті 259 цього ж кодексу унормовано, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 Цивільного кодифікованого акта України, а саме: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 цієї статті).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац 1 частини 5 вищевказаної статті).

Одночасно із цим положення частини 5 наведеної статті 261 цивільного кодексу України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині 1 цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права.

Отже, за змістом обумовленої норми цивільного права початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.

На підставі викладеного та у відповідності до припису частини 2 статті 416 Цивільного процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові, прийнятій 13.03.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) висловив такий висновок про застосування норми права: «Початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання. Вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме, не перериває та не зупиняє її перебіг. Визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності. Визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності.

Втім, виходячи зі змісту кредитного договору, укладеного між позивачем та 21.01.2008 року між ПАТ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» та ОСОБА_1 строк виконання зобов`язань за ним визначений за домовленістю сторін до 17.01.2011 року, а пунктом 6.3 договору збільшено строк позовної давності до 10 років (а. с. 33 - 34).

Проте, суд наголошує, що статтею 88 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на час вчинення нотаріальної дії, обумовлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Таким чином, збільшення позовної давності, встановленої законом, за домовленістю сторін, не є підставою для врахування її нотаріусом при вчиненні такої нотаріальної дії як виконавчий напис, бо у такому випадку позовна давність встановлена вже не законом, а договором.

Вказане підтверджується й Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, підпунктом 3.1 та 3.3 пункту 3 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» його розділу ІІ, де обумовлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

Підпунктом 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентовано, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що підставою для вчинення 14.09.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за № 46605, є, перш за все, кредитний договір № 6/2/02/2008/980-К/9, укладений 21.01.2008 року між ВАТ КБ «НАДРА», та ОСОБА_1 в простій письмовій формі, з кінцевим терміном повернення, встановленим у пункті 3.3. договору 17.01.2011 року.

З наведеного слід зробити висновок про те, що нотаріальну дію, яку оспорює сторона позивача у цій справі, вчинено нотаріусом 14.09.2020 року, тобто безумовно поза межами строків позовної давності, обумовлених законом та правозастосовною практикою Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення, суд критично ставить до доводів відповідача щодо спливу строків позовної давності із зверненням сторони позивача до суду із цим позовом з огляду на таке.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263 і 264 Цивільного кодексу України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 цивільного кодифікованого закону України України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини 2 статті 264 Цивільного к України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина 5статті 267 Цивільного кодексу України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Обґрунтовуючи своє посилання на сплив строку звернення із цим позовом до суду, представник відповідача навів два факти, зокрема:

1)факт сплати по 1000,00 гривень у рахунок погашення заборгованості 23.10.2021 року, 23.11.2020 року, 23.12.2020 року, 25.01.2021 року, 05.03.2021 року, 23.03.2021 року та 24.05.2021 року;

2)а також факт направленням 23.09.2020 року приватним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження № 63108190 на адресу позивача.

Проте, суд критично підходе до таких даних та не кладе їх в основу свого рішення, у зв`язку із тим, що з виписки по рахунку, наданого відповідачем, не вбачається достатніх, вагомих та переконливих доказів про те, що суму в 1000,00 гривен у жовтні, листопаді та грудні 2020 року, а також у січні, березні та травні 2021 року було сплачено саме позивачем у справі.

Також відсутня відповідна довідка приватного виконавця про стан виконання виконавчого напису нотаріуса, у межах якого й перераховувались вказані суми відповідачу.

До того ж, у заяві на вчинення виконавчого напису та у самому виконавчому написі, зазначено адресу місця мешкання позивача, яка не збігається з його місцем реєстрації у вказаний період, й належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 дійсно отримав постанову про відкриття виконавчого провадження суду не надано.

Тому суд позбавлений законної підстави вважати, що саме у вересні жовтні 2020 року позивач дізнався про порушення свого права, а тому й не переконаний, що строк, передбачений законом, задля звернення до суду із цим позовом ним пропущений.

При цьому суд бере до уваги той факт, що статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Також, частиною 1 статті 255 та частинами 1 і 5 статті 254 цього ж кодексу передбачено, що, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Окрім цього, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (у редакції Закону України № 540-ІХ від 30.03.2020 року) унормовано, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, підстав задля застосування строків позовної давності у такому разі у суду не має, а тому сторона позивача звернулась в суд із позовом до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. і приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В.,- «Про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню» у законодавчо та процесуально визначені строки.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. і приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Р.В.,- «Про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України й питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат.

Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення.

Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України.

На підставі приписів абзацу 2 підпункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

При цьому як роз`яснює абзац 2 частини 3 статті 6 цього закону, у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Із зазначеним позовом ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., звернувся до суду у 2023 році та його позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру: визнати виконавчий напис недійсним.

Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України.

Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 року з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2684,00 гривень, а тому за подання до суду позовної заяви із вимогою немайнового характеру в порядку позовного провадження судовий збір повинен справлятися в розмірі 1073,60 гривень за кожну таку вимогу, виходячи з розрахунку: 2684 гривень х 0,4 = 1073,60 гривень.

На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви ОСОБА_1 , від імені та інтересах якого діє адвокат Мякота Т. М., додав документ, що підтверджує сплату судового збору, а саме: платіжні документи про сплату судового збору в розмірі 1073,60 гривень за подання позовної заяви до суду (а. с. 1, 20).

Крім того, з положень пункту 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України убачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 року та № 23-рп/2009 від 30.09.2009 року, зокрема, в останньому обумовлено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

З огляду на приписи статей 1 та 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 року (із змінами та доповненнями) договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При цьому, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Прядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для його зміни, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Він має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

З огляду на приписи частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється вищенаведеною статтею, зокрема її частинами 2 4.

Так, як регламентоване зазначеними нормами цивільного процесуального права, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, практична реалізація законодавчо встановленого принципу відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу відбувається наступним чином:

1)попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України);

2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 цього ж кодексу);

3)розподіл судових витрат між сторонами (статті 141 наведеного кодифікованого процесуального закону).

З доданих до позову документів вбачається, що професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 , яка є адвокатом, оскільки має відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), видане Радою адвокатів Полтавської області 21.03.2017 року на підставі рішення № 4, й діє за ордером (серії ВІ № 1185302), виданим 13.12.2023 року на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги № 119/23 від 12.12.2023 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 (а. с. 13, 14, 15).

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг, складеного 20.12.2023 року в селище міського типу Нова Водолага між ОСОБА_1 та адвокатом Мякотою Т. М., вбачається, що загальна вартість наданих юридичних послуг складає 12000,00 гривень, яка безпосередньої оплачена відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 26/2023 (а. с. 17, 18).

Частина 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Одночасно з цим, норми права, що містяться у частинах 5 та 6 статті 137 цивільного процесуального кодифікованого закону України, визначають, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні сум відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно зі статтею 17 Закону України «При виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», національні суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Отже, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, притримується аналогічної правової позицію, про що свідчать його рішення від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 36), від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) тощо, в яких зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Тобто сама заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, прийнятих 19.02.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та 12.05.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Також суд застосовує й висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені ним у постанові, прийнятій 20.09.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), а саме: на підтвердження розміру витратна професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або іншій банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, визначений договором про надання правничої допомоги (Договором про надання правничої (правової) допомоги № 119/23 від 12.12.2023 року), відповідає обсягу наданих нею послуг і виконаних робіт, визначених детально у відповідному акті, є співмірним із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на їх виконання, а також вартості, вже сплаченої їй позивачем.

Відтак, суд робить обґрунтований висновок про те, що позивач ОСОБА_1 поніс судові витрати на правничу допомогу адвоката Мякоти Т. М. за цим позовом в сумі 12000,00 гривень.

Приходячи до такого, суд ураховує, що відповідач хоча і надав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, проте його доводи не спростовують вищевказаних висновків та правозастосовної практики Верховного суду з огляду на критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин цієї справи та фінансового стану обох сторін.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 1073,60 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12000,00 гривень, а всього 13073,60гривень.

З огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог сторони позивача та можливість задоволення цього позову шляхом визнання виконавчого напису № 46605, вчиненого 14.09.2020року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» заборгованості у загальній сумі 51997,03 гривень, таким, що не підлягає виконанню; та стягнення з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 13073,60гривень.

Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї; Рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Стрижак проти України» від 08.11.2005 року та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року; статтями 9, 55, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 1 2, 11, 15 16, 18, 207, 257, 626, 634 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтями 1, 34, 87 і 88 Закону України «Про нотаріат» № 3425- XII від 02.09.1993 року (із змінами та доповненнями); статтею 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями), статтями 17, 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (із змінами та доповненнями); Переліком документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року; статтями 1, 3 - 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.07.2011 року (із змінами та доповненнями); статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 року (із змінами та доповненнями); Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями); постановами Великої Палати Верховного Суду, прийнятими: 21.09.2021 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), 02.07.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18), 16.05.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18) і 15.01.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19); пунктом 10 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні, затвердженого Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2 від 07.02.2014 року; та статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 17 19, 23, 42, 43, 48, 49 58, 60, 62, 64 - 65, 67, 76 83, 89, 128 131, 133, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 280 284, 289, частиною 1 статті 352, статтями 354 і 355 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),-

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та інтересах якої діє адвокат Мякота Тетяна Миколаївна, до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», із залученням до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича і приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименка Романа Васильовича,- «Про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню» задовольнити повністю.

Виконавчий напис, вчинений14 вересня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем та зареєстрований в реєстрі за № 46605, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» заборгованості в сумі 51997,03 гривень, визнатитаким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС»на користь ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені судові витрати в загальній сумі 13073,60 (тринадцять тисяч сімдесят три гривні 60 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано, а у разі подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_3 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків ( НОМЕР_1 ), паспорт з безконтактним електронним носієм (№ НОМЕР_4 , виданий 08.12.2020 року органом 6347);

Відповідач: ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС», місцезнаходження (вулиця Січових Стрільців, будинок № 37/41, місто Київ, 04053), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (39508708);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, місцезнаходження (вулиця Велика Бердичівська, будинок № 35, місто Житомир 10008), реєстраційний номер облікової картки платника податків та паспорт громадянина України не відомі;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Роман Васильович, місцезнаходження (вулиця Поправки Юрія, будинок № 6, офіс 31, місто Київ, 02094), реєстраційний номер облікової картка платника податків № НОМЕР_5 , паспорт громадянина України не відомий.

Скорочене рішення було ухвалено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повне рішення складено з урахуванням приписів частини 3 статті 124 Цивільного процесуального кодексу України за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 22 квітня 2024 року.

Суддя С. В. Мащенко