Справа № 450/346/23 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/811/2294/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року в складі судді Даниліва Є.О. у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У січні 2023 року позивач АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідачка звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 08.07.2013, згідно із якою отримала в користування кредитний ліміт у розмірі 30 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту.

У зв`язку з невиконання умов договору АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області у справі №465/72/22 від 25.10.2022 позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 30 871 грн. 87 коп.

В силу статей 625, 1048 ЦК України банк має право на стягнення процентів за користування кредитом та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому вважає, що з відповідачки необхідно стягнути відсотки за обліковою ставкою НБУ у розмірі 3513,22 грн. за період з 31.01.2020 по 30.11.2021, витрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 7563,60 грн. та 3% річних у розмірі 1003,34 грн. за період з 31.12.2021 по 31.12.2022. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду оскаржив АТ КБ "Приватбанк", апеляційну скаргу в інтересах якого подала представник ОСОБА_2 . Вважає оскаржуване рішення незаконним та необгрунтованим, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, з невідповідністю висновків судуд фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує тим, що відмовляючи у стягненні відсотків за договором у справі №465/72/22 суд не встановив належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме «Умови та правиланадання банківських послугв Приватбанку», витяг, який доданий до позовної заяви, є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитом і, відповідно заборгованості за простроченими відсотками.

З наведеного випливає, що жодна сума за відсотками з відповідача не була стягнута.

Позивач вважає, що оскільки між сторонами виникли кредитні правовідносини, то у відповідності до вищезазначених норм цивільного законодавства кредитний договір є завжди оплатним та передбачає обов`язкову сплату відсотків за користування кредитними коштами.

Оскільки розмір процентів не був визначений умовами кредитного договору, то позивач має право на отримання процентів в розмірі, що визначається на рівні облікової ставки НБУ до моменту звернення до суду з вимогою про достокове погашення заборгованості, у даному випадку до грудня 2021 року. У справі №465/72/22 позивач звернувся про стягнення відсотків нарахованих за обліковою ставкою НБУ у розмірі 3513,22 грн. за період з 31.01.2020 по 30.11.2021.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом. Відтак, підстави вважати укладений кредитний договір безпроцентним відсутні.

Щодо стягнення інфяляційних втрат та 3% річних, то зазначає, що відповідно до рішення Пустомитівського районного суду Львівської області по справі №465/72/22 від 25.10.2022 з відповідачки стягнуто тіло кредиту, рішення останньою не виконується, про що свідчить виписка з рахунку, відтак зобов`язання за кредитним договором не припинилось та триває до моменту фактичного виконання, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вмоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що сторони обумовили та погодили розмір процентної ставки, які мав сплачувати відповідач за користування кредитними коштами, а тому підстав для стягнення 12 080 грн. 16 коп. заборгованості за відсотками немає.

Окрім того суд зазначив, що Банк щомісячно нараховував та стягував відсотки з відповідача за період з 31.01.2020 по 31.12.2022, тому сума списаних банком відсотків перекриває суму позовних вимог заявлених позивачем.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 08 липня 2013 року, згідно із якою отримала у користування кредитний ліміт у розмірі 30 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка не виконала умови договору щодо повернення кредитного ліміту та сплати відсотків, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 30 871 грн. 87 коп. Рішення сторонами не оскаржувалось, відповідно набрало законної сили.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, АТ КБ «Приватбанк» стверджував, що сума відсотків не була стягнута, оскільки розмір процентної ставки між сторонами не був узгодженим, а тому Банк вправі нараховувати відсотки за обліковою ставкою НБУ, що за період з 31.01.2020 по 30.11.2021 становитиме 3513,22 грн., а також у зв`язку з невиконанням кредитних зобов`язань має право на стягнення платежів, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, а саме витрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 7563,60 грн. та 3% річних у розмірі 1003,34 грн. за період з 31.12.2021 по 31.12.2022.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Аналіз наведеної норми закону приводить до висновку, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правових висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц) якщо кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що звертаючись з позовом у справі № 465/72/22 позивач зазначив, що розмір процентів (у стягненні яких було відмовлено) визначено Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, які разом із підписаною відповідачем заявою становлять договір банківського обслуговування. Тобто позивач стверджував, що договором було встановлено розмір процентів, які позичальник має сплатити на користь позикодавця за користування кредитом.

Разом з тим, відмовляючи у стягненні процентів у справі №465/72/22 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було обгрунтовано розрахунок нарахування відсотків, не було зазначено періоду нарахування та не уточнено, які саме відсотки і у якому розмірі ним були обраховані, оскільки в заяві анкеті № б/н від 08.07.2013 процентна ставка не була зазначена.

Тобто, у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за процентами було відомлено за їх необгрунтованостію та недоведеністю, в той час як позивач не заявляв про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими у відповідності до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, при цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

І лише у разі відсутності в договорі встановленого розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наявність судового рішення у справі № 465/72/22 про дострокове задоволення вимог кредитора щодо суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів у відповідності до абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

За аких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для стягнення процентів нарахованих відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України відсутні.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку в цій частині, проте не визначився з характером спірних правовідносин, та не застостував норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

За таким обставин, оскаржуване рішення в означеній частині не може залишатись в силі і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, з наведених вище мотивів.

Крім цього, звертаючись до суду з даним позовом позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що має право на отримання від відповідачки відсотків та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині застосування положень ст. 625 ЦК України, оскільки враховуючи вищенаведені правові висновки Верховного Суду, судом першої інстанції не було враховано, що винесення заочного рішення Пустомитівського районного суду Львівської області віж 25 жовтня 2022 року по справі №465/72/22 та подальше його не виконання боржником свідчить про порушення грошового зобов`язання останнім та виникнення у кредитора права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно із наданим строною позивача розрахунком, втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 8566,94 грн., складаються з 7563,60 грн. - інфляційне збільшення, 1003,34 грн 3% річних за період з 31.12.2021 по 31.12.2022.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим Банком, банк змінив строк виконання зобов`язання, пред`явивши у грудні 2021 року до суду позов.

Відповідно до приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, відповідними Указами Президента України, які затверджені Верховною Радою України, строк дії воєнного стану в Україні продовжено і такий триває і на час розгляду даної справи.

Оскільки воєнний стан в Україні введено з 24 лютого 2022 року, то, беручи до уваги розрахунок позивача, період, за який може бути нарахована відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить з 01.01.2022 по 23.02.2022.

З урахуванням наведеного, наявні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача коштів на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 січня 2022 по 23 лютого 2022 року у розмірі 807 грн. 07 коп. інфляційних втрат та 140 грн. 58 коп. 3 % річних., а загалом 947 грн. 65 коп.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги часткового заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки на користь позивача 947 грн. 65 коп., з яких 807 грн. 07 коп. інфляційній втрати та 140 грн. 58 коп. 3% річних.

Відповідно до частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання до суду позовної заяви позивачем сплачено 2684 грн. судового збору, а за подання апеляційної скарги - 4026 грн.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог (7,84%), з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 526 грн. 38 коп. судового збору попорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 09 січня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 947 (дев`ятсот сорок сім) гривень 65 копійок заборгованості за прострочення грошового зобов`язання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 526 (п`ятсот двадцять шість) гривень 38 копійок сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк