Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/392/24

08 жовтня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді: Міськевич О.Я.

з участю секретаря судового засідання: Скоблей О.В.

представника позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-

УСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими ,що втратили право користування житлом.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який є спадковим майном після смерті ОСОБА_5 . Також він з грудня 2017 року є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 1991 року побудови. 27.02.2018 року він зареєструва шлюб з ОСОБА_2 , після чого сім`єю стали проживати у належному йому старому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачка та діти зареєстровані у новому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 1991 року побудови. Однак у даному житловому будинку відсутні умови для проживаня так як не зроблені внутрішні роботи, не має опалення, води, житловий будинок не придатний для проживання і по даний час. Фактично ні він, ні відповідач, а також їх діти не проживали у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де вони зареєстровані. Поступово їх сімейні стосунки погіршились. З 2022 року вони спільно не проживають. За позовом ОСОБА_2 рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.12.2023 року справа № 442/5698/23 шлюб між ними розірвано. Спору про місце проживання дітей у них не було. Відповідачка з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, зазначає, що відповідачці належить на праві приватної власності житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, р. №124 в 29.01.2009 року відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав і нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майко, Державного реєсті Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Реєстрація відповідача з дітьми в будинку порушує його права як власник житлового будинку. Він неодноразово звертався до відповідачки, щоб вона знялася з місця реєстрації, однак його прохання відповідачка ігнорувала, в них склалися неприязні стосунки.

Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб таким, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав.

Стислий виклад позицій сторін:

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позові. Просила суд ухвалити рішення, яким позов задоволити, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати по справі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечили обставини на які посилається позивач. Відповідач вважає, що спірне житло є спільним майном подружжя, так як у будівництво вкладалися спільні кошти, а також зазначають, що діти, як члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником , так як їх права є похідними від права батьків (або одного з них). Тому підстави для задоволення позову відсутні. Просили відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Представник третьої особи в судове засіданні подав письмове пояснення щодо позову, просив справу слухати у відсутності представника, вважає, позовні вимоги безпідставними, заперечує щодо задоволення позову так як порушено право на житло неповнолітніх та режим спільного майна подружжя. Просить відмовити у задоволенні позову.

Короткий зміст відзиву:

Від відповідача поступив відзив, в якому зазначено, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважає, що у позові необхідно відмовити. Зазначила, що 27лютого 2018 року укладено шлюб між сторонами, який рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.12.2023 року розірвано. У шлюбі у народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідач ОСОБА_2 та спільні діти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 з лютого 2018 року.

За час реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_2 привезла до вище вказаного будинку власні речі: мікрохвильову піч та ін., протягом певного періоду часу також придбавала речі для побутового вжитку: постіль, рушники, засоби гігієни, одяг (в тому числі верхній) свій та дітей. У будинку знаходилися також і інші речі домашнього вжитку для нормального повноцінного життя, в тому числі дитячі іграшки.

Проте, коли 24 лютого 2022 року почалося повномасштабне вторгнення російської федерації, позивач в цей час вже знаходився закордоном, відповідач ОСОБА_2 боючись за життя і здоров`я своїх дітей і себе, взяла дозвільні документи на перетин кордону і найнеобхідніші речі та виїхала до Республіки Польща. Всі речі побутового вжитку та одяг відповідача та дітей залишився у будинку позивача. З вересня 2022 року позивач та відповідач проживали разом на території Республіки Польща.

Коли життя з позивачем ОСОБА_4 виявилось нестерпним, відповідач ОСОБА_2 у травні 2023 року вирішили з дітьми повернутися в Україну, для подальшого проживання за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , де залишила всі свої та дітей речі як побутові так і особистого вжитку.

09 липня 2023 року ОСОБА_2 винайняла авто марки Вольксваген Т4 номерні знаки НОМЕР_1 , водієм якого був ОСОБА_11 для поїздки у будинок, де зареєстрована з дітьми і хотіла забрати особисті свої речі та речі дітей.Заїхали попередньо до будинку батьків позивача ОСОБА_4 попередивши їх про мету поїздки та бажання, щоб останні були присутні при забиранні власних речей та речей дітей з будинку.

Батьки позивача вийшли на своє подвір`я і повідомили відповідача про те, що позивач заборонив їм впускати відповідача на подвір`я та в будинок, де остання зареєстрована з дітьми, повідомили відповідачу, що замки змінені, речі - фізично знищені. Свідком цієї всієї ситуації був водій авто - ОСОБА_11 .

Таким чином, у травні місяці 2023 року, враховуючи всі телефонні погрози з боку колишнього чоловіка, відповідач змушена була поїхати на тимчасове проживання до своє бабці у АДРЕСА_2 , де проживає з дітьми по сьогоднішній день. На підставі вище викладеного, просить суд вважати поважними причини не проживання ОСОБА_2 та спільних дітей за адресою реєстрації останніх: АДРЕСА_1 .

Щодо позовної вимоги про визнання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратила право користування житловим приміщенням адресою: АДРЕСА_1 зазначає наступне:

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а і неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини незалежно від причин відсутності батьків.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення права на житло. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Також вважають, що попередній розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлю їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрата мають характеру необхідних і вони неспівмірні з виконаною роботою у суді. Також просить врахувати матеріальне становище відповідача ОСОБА_2 , а саме що відповідач ОСОБА_2 згідно працює на посаді графічного дизайнаера та її щомісячна заробітна плата згідно штатного розпису становить 7150,00 грн. Відповідач самостійно утримує спільних дітей, при заробітній платі 7150,00 грн.

Просить у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «Про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 » відмовити повністю.

Короткий зміст відповідь на відзив:

Позивач не погоджується з доводами представника відповідачки, з обставинами викладеними у відзиві та правовою оцінкою наданою їм. Стверджує, що відповідачка, проживала у старому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а не у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані. Вказаний будинок під номером 87А на даний час не завершений будівництвом, а саме внутрішні роботи не зроблені, не проведена водопостачання та водовідведення, каналізація, вентиляція, Тобто, реєстрація відповідачки та дітей у будинку за адресою АДРЕСА_1 є формальністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, з ким вона проживає.

Так як у будинок не є місцем проживання відповідачки ОСОБА_2 , тому і не може бути і місцем проживання неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 які проживають зі своєю матір`ю. Стверджує, що відповідачці належить на праві приватної власності житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, р.№124 від 19.01.2009 року, а отже, у відповідачки та дітей є житло для проживання.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Що стосується заявленої суми витрат на правову допомогу варто зазначити, що входить надання консультацій та роз`яснень, складання процесуальних докумеї перегляд практики судів, аналіз доказів на підтвердження позовних вимог, зібрання доказів (акт обстеження матеріально-побутових умов, адвокатський запит: Зарічанську сільську раду, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`ї тощо), виїзд на місце розташування будинку, написання позовної заяви, сканування всіх документів та надсилання їх суду та сторонам по справі. Тому вважаю, що заявлений розмір є обґрунтований, співмірний зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом та витраченим часом на надання таких послуг. За таких обставин, заперечення проти позовних вимог викладені у відзиві не заслуговують уваги та не підтверджуються належними та допустимими доказами в даній справі.

Короткий зміст пояснення третьої особи.

Відділ -служба у справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради надав суду пояснення, згідно якого зазначає загальна процедура зняття з реєстрації місця проживання особи визначена статтею18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларуваннята реєстрації місця проживання в Україні" (далі - Закон) та пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання.

У випадку виникнення спору між батьками дитини та/або особою, власником житла щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням такий спір вирішується у судовому порядку із обов`язковою участю органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий Висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Однак, в даному випадку, відділ - служба у справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради не може надати вказаний вище Висновок, так як до служби у справах дітей не поступала заява від батьків дітей, яких позивач ОСОБА_4 має намір позбавити права на користування житловим приміщенням, та відповідно не проводилось обстеження умов проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою матері ОСОБА_2 , яка на даний час зі слів позивача, проживає у АДРЕСА_2 .

Також просять врахувати той факт, що якщо майно придбано одним з подружжя до реєстрації шлюбу, інший з подружжя та діти, не матимуть права власності на неї, разом з тим, вони матимуть право користування цим житлом, тобто право проживати у ньому.

Право володіти та розпоряджатися помешканням залишається у того з подружжя хто є власником, але розпоряджатися житлом він може не порушуючи права іншого з подружжя і дітей на проживання, поза як для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям на правах власності та користування, оскільки сам по собі факт непроживання не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом (Такий висновок зробив ВС в постанові №465/7083/13-ц.), відтак відділ - служба у справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради немає законних підстав для погодження зняття з реєстрації неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, та враховуючи, що малолітні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми позивача, на даний час є малолітніми та мають право на користування будинком за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем.

Проживання неповнолітніх дітей за місцем проживання матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем їх реєстрації та доводи позивача про відсутність у дітей права на користування спірним житлом з тих підстав, що вони проживають за місцем проживання своєї матері ОСОБА_2 , і повинні бути там зареєстровані, вважаємо необгрунтованими.

Враховуючи викладене, вважаємо, що позивач ОСОБА_4 не надав доказів на підтвердження того, що малолітні діти - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , набули право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, через свій малолітній вік вони не мають можливості вирішувати в якому житловому приміщенні можуть проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, відтак недоцільно визнавати малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком по АДРЕСА_1 . Ставлячи за мету недопущення порушення права особи на житло та забезпечення найвищих інтересів дітей, вважаєють вимоги позивача безпідставними, необгрунтованими та такими, що не грунтуються на положення чинного законодавства, а тому просимо у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом відмовити.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 27.02.2024 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2024 по справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який є спадковим майном після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12.11.2009 року (а.с. 13-14).

Відповідно до державного акту серія ЯК № 849619 на право власності на земельну ділянку позивач є власником земельнї ділянки площею 0,0700га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Позивач також є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , 1991 року побудови, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підстава виникнення права власності державний акт на права власності на земельну ділянку серія та номер ЯК №849619, виданий 25.08.2010, видавник Зарічанська сільська рада, технічний паспорт, виписка з погосподарської книги, серія та номер: 2237, виданий 17.12.2017 року, видавник Зарічанська сільська рада. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ін.номер 38949704 від 26.12.2017 (а.с. 15, 20).

27.02.2018 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 347 (а.с. 137).

У шлюбі народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с. 11-12).

Згідно книги погосподарського обліку за № 15 о/р № НОМЕР_2 в господарстві по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом ЦНАП Делятинської селищної ради ОТГ від 07.10. 2020, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13.03.2018 р. (а.с. 10).

Рішенням Надвірнянського районного судуІвано-Франківської області від 20.12.2023 року справа №442/5698/23 позов ОСОБА_2 задоволено. шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено обставини, що сторони припинили шлюбно сімейні відносини з січня 2022 року та фактично не проживають. Спору про спільне майно та місце проживання дітей не має (а.с. 137-138).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 від 21.02 2024 р., складеного депутатом сільської ради вбачається, що обстеживши матеріально- побутові умови проживання встановлено зі слів заявника, що колишня дружина з дітьми фактично не проживає за адресою в АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , складеного депутатом сільської ради вбачається, що обстеживши матеріально- побутові умови проживання при обстеженні будинку житлового в АДРЕСА_1 встановлено, що умови проживання відсутні, фактично наявна чорнова коробка з блоків, підлоги не має, ремонту не має, не має світла, газу в будинку. Слідів проживання не виявлено (а.с. 84).

Судом досліджено фотосвітлини надані сторонами спірного житлового будинку за адресою в АДРЕСА_1 та встановлено, що в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 умови проживання відсутні, наявна чорнова коробка з блоків, підлоги не має, ремонту не має, не має світла, газу в будинку (а.с. 69-75, 128-129).

Відповідачу належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, р.№124 в 29.01.2009 року відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав і нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майко, Державного реєсті Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 18).

Відповідно довідки, виданої ФОП ОСОБА_12 , відповідач ОСОБА_2 працює на посаді графічного дизайнера з 04.01.2024 року (наказ №3 від 03.01.2024). Щомісячна заробітна плата згідно штатного розпису становить 7150 грн. 00 коп. (а.с. 51).

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні суду дала показання, згідно яких вона є матір`ю позивача. Підтвердила, що її син одружився з ОСОБА_2 у 2018 році. Після одруження вони стали проживати у належному синові старому будинку за адресою по АДРЕСА_1 . На цій земельній ділянці є два будинки. Новий будинок за адресою по АДРЕСА_1 її син почав будувати з першою жінкою, а саме залили фундамент, поставили стіни і накрили та більш не добудовували, там нічого немає ні підлоги, ні опалення, він не придатна до проживання. Спочатку в них з невісткою склалися нормальні стосунки, однак в подальшому погіршились. Проживали вони сім`єю в старому будинку, де народились діти. Перед початком війни її син працював в Польській республіці і коли почалась війна невістка з дітьми виїхала також. Однак в подальшому в них не склалися відносини та поки син перебував у рейсі по роботі, невістка забрали дітей та приїхала в Україну. В подальшому подала на розлучення. Діти зареєстровані у зв`язку з народженням. Однак вона була переконана,що діти зареєстровані до старої хати, так як нова хата не має умов до проживання.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні дала показання, відповідно яких, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_4 . Пояснила, що ОСОБА_4 з першою дружиною проживав у в старій хаті, яку йому перейшла у спадок за адресою по АДРЕСА_1 . Проживаючи з першою дружиною вони почали будувати нову хату на цій земельній ділянці, зокрема поставили стіни та накрили. Коли він одружився вдруге, то теж проживав з сім`єю у старому будинку, там і діти народились. Однак у другому шлюбі він нічого не будував. Їй відомо оскільки вона проживає по сусідстві та ніяких робіт вона не бачила.

Відповідно до ст. 234 ЦПК України відповідач ОСОБА_15 за її згодою допитана в якості свідка в судовому засіданні. Суду пояснила, що вона разом з дітьми проживає в АДРЕСА_2 . З позивачем по справі перебуває у досить поганих стосунках, вони не спілкуються уже рік часу, не звонюються. Де перебуває позивач їй не відомо. Вони познайомились у 2016 році жовтні в Польщі, а в січні 2017 році вони стали проживати однією сім`єю у цивільному шлюбі та проживали у старій хаті за адресою по АДРЕСА_1 . Коли вона заїхала, то нової хати ще не було, тільки була виставлена по периметру виставлені червоні блоки цегли. Весною 2017 році вони залили фундамент нульку на нову хату і поклали цеглу. Весь 2017 рік їздили по заробітках, відкладали гроші і придбали матеріали для будівництва хати і після чого у 2018 році літом осені почали активно піднімати хату, ставити стіни. Шлюб вони зареєстрували у лютому 2018 року, а будівництво будинку вони почали активно у вересні 2018 року вже будучи у шлюбі, а в грудні ставили балки і підготували до покрівлі та накрили черепицею. Після чого вони зупинили будівництво на зиму. Накрили будинок коли їх доньці був рік. Весною 2020 року вони вставили вікна і двері. Стверджує, що житловий будинок будували у шлюбі, за спільні кошти. Будівництво вели за свої кошти, тому часто їздили на заробітки. Бетон залили у 2017 році, а сам процесс будівництва припадав над 2017- 2019 роки, у 2020 році поставлені вікна і двері. Після чого заморозили будівництво. Всередині будинку нічого не зроблено, тільки проведена проводка, однак умов проживання не має. Народилися діти і такої змоги у швидкій побудові хати не було.

Під час війни вона разом з дітьми виїхала за кордон, де проживала з дітьми досить великий період, відносини між ними погіршились і в липні 2023 року вона повернулась з дітьми в Україну та приїхала за своїм фактичним місцем проживання в м. Стебник, Львівської області, де діти мають належні умови проживання. В подальшому вона поїхала в с. Заріччя, щоб забрати свої та дитячі речі, які залишились за місцем їх реєстрації, однак мати позивача з нею спілкувалась не дуже приємно, агрессивно відносилась мовляв речі були фізичні знищені колишнім чоловіком і до хати не пустила. Зазначила, що у новому будинку вона з дітьми не проживали та не могли проживати, бо він не добудований, там нічого немає, голі стіни тільки проведена проводка, немає умов для проживання, однак в ньому залишались її та дитячі речі. Вона не заперечує що в неї житло, де вона і діти проживають та мають належні умови.

При розірванні шлюбі вона вказала, що не має спору, так як думала вони мирно розійдуться і будуть спілкуватися, оскільки мають спільних дітей. Спору не було б якби колишній чоловік не подав позов про виселення. Однак в даний час вона розуміє, що житловий будинок вони будували спільно та майно спільним майном подружжя, будинок належить також їх дітям, на даний час вони малі, однак в подальшому можуть вирішити проживати тут.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засідання дав показання про те, що він в липні минулого року він прохання свого знайомого поїхав бусом з м. Дрогобича до с. Заріччя забрати його доньки особисті речі та товар під реалізаціюз будинку, де вона з дітьми зареєстровані.

Вона по дорозі взяла гостинці для батьків колишнього чоловіка, однак коли вона зайшла на подвір`я, то він почув неприємні голосні крики та неприємну розмову, в напружених тонах. Він не вмішувався, вона вийшла до півгодини часу та повідомила, що її не пускають та всі речі викинули і спалили, тому їй немає що туту робити.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права:

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

З аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідачів в спірному будинку залежить від права самого власника і є похідним від нього. Оскільки позивач є власником домоволодіння, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають їй користуватися та розпоряджатися його майном.

Щодо доводів відповідача про визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Ст. 57 Сімейного кодексу України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування встановлених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісниххарактеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17).

Згідно з ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що у грудні 2017 року до шлюбу позивач набув у власність майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , 1991 року побудови, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Підстава виникнення права власності державний акт на права власності на земельну ділянку серія та номер ЯК №849619 виданий 25.08.2010 видавник Зарічанська сільська рада, технічний паспорт, виписка з погосподарської книги, серія та номер 2237, виданий 17.12.2017 року видавнику Зарічанська сільська рада. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ін.номер 38949704 ід м26.12.2017.

Відповідач в судовому засіданні ствердила, що спірний житловий будинок є спільним майном подружжя в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення ремонтних робіт за спільні кошти.

Згідно з вимогами, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст. 77-79 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим відповідачем не надано суду належних доказів, що спірний будинок побудований під час шлюбу та що майно істото збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Право власності позивача не оспорено та не спростовано належними доказами.

Тому показання відповідача щодо періодів будівництва та що майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя внаслідок істотного збільшення у своїй вартості, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя не є належними доказами.

З цих підстав суд також не бере до уваги показання свідка ОСОБА_14 щодо періодів побудови будинку.

Щодо порушення прав відповідача та неповнолітніх дітей на житло суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

В судовому засіданні відповідач підтвердила, що спірний жиловий будинок не придатний до проживанння так як відсутні внутрішній ремонт і комунікації. Фактично вона та неповнолітні діти не проживали в будинку, будинок є місцем реєстрації.

Згідно обставин встановлених в судовому рішенні про розірвання шлюбу відповідач разом з дітьми з січня 2022 року не проживають разом з позивачем та фактично проживають в АДРЕСА_2 . Факт проживання дітей з матір`ю в належних умовах не заперечила та визнала допитана в якості свідка відповідач.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.Право на житло одне з найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Поняття «житло» в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться доволі широко і означає швидше «домівка». Воно охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству. Так зокрема у рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Адже втрата житла (в тому числі й того, яке надавалося в тимчасове користування) є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

При вирішенні спору суд враховує рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» де житлом визнано «місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання».

У рішеннях від 16 грудня 1992 року у справі «Німітц проти Німеччини» та від 7 червня 2007 року у справі «Смірнов проти Росії» житлом визначають «власність, яку особа щороку займає певний проміжок часу.

За фактичними обставинами справи суд дійшов висновку, що конкретне місце реєстрації як відповідача так і дітей за адресою АДРЕСА_1 від 21.02 2024 р. не набуло статуса «житла», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Згідно з ч. 6 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» подання заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників такої особи за згодою іншого з батьків чи законних представників.

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що він як власник майна неодноразово звертався до відповідачки, щоб вона надала згоду про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) їх дітей однак його прохання відповідачка ігнорувала.

За встановленими обставинами справи суд дійшов висновку, що відмова другого з батьків у наданні згоди на зняття дітей з реєстрації в житлі колишнього з подружжя є неправомірною та необґрунтованою в конкретних обставинах справи, через складені неприязні стосунки колишнього подружжя та в даному випадку неможливо взагалі отримати таку згоду.

Факт неприязних стосунків між сторонами не заперечується відповідачем та підтверджується показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 .

В судовому засіданні достовірно встановлено, що як позивач так і відповідач з дітьми дійсно не проживали у спірному житлі, не проживають та і, з великою імовірністю проживати в спірному житлі не зможуть. Неповнолітні діти проживають разом з матір`ю, де мають належні умови за адресою - АДРЕСА_2 . Вказані обставини в судовому засіданні відповідач не заперечувала.

Тому відсутні підстави стверджувати про порушення житлових прав неповнолітіх дітей, а реєстрація відповідача та неповнолітніх дітей створює надмірний тягар для власника житла . Адже наявність в житлі зареєстрованих дітей, які там не живуть, суттєво обтяжує правомочності власника житла. Він не може не лише вільно користуватись, але й розпорядитись своєю власністю. Отже баланс інтересів, про які Верховний Суд, зазначає у своїх висновках, повинен бути дотриманий в обидві сторони.

Щодо відсутності висновку органу опіки та піклування у даній справі то суд враховує Постанову ОП КЦС від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 відповідно до якої передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У своїх поясненнях третя особа посилається на не можливість надати висновок так як до служби у справах дітей не поступала заява від батьків дітей.

В такому разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд дійшов висновку про вирішення спору за наявними у справі доказами.

Враховуючи вище наведене суд зауважує, що дієвим способом захисту права власності позивача, виходячи з приписів норм матеріального права, буде усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням.

Висновки суду.

Враховуючи, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 17.12.2017 року, майно не є об"єктом спільного майна подружжя, конкретне місце реєстрації як відповідача так і дітей за адресою АДРЕСА_1 не набуло статуса «житла», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, позивач, відповідачі та їх неповнолітні діти за зареєстрованим місцем не проживали взагалі, неповнолітні діти фактично проживають з одним із батьків , де мають належні умови, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Тому суд суд приходить до висновку про задоволення позову повністю.

Щодо розподілу судових витрат.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання до суду позовної вимоги про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом (вимога немайнового характеру), позивачем відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією № 6703-1513-8909-1448 від 22.02.2024 (а.с. 4). Тому на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

На підтвердження понесених позивачем ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу, стороною позивача до матеріалів справи додано: копію попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат від 21.02.2024; копію договору про надання правової допомоги № 1501/24 від 15.01.2024; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АТ № 1058683 від 16.01.2024; копію акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 16.09.2024; копії квитанцій про перерахунок коштів за договором про надання правової допомоги, серії АЕ № 11 від 04.06.2024, та від 12.06.2024, на загальну суму 10000,00 грн. (а.с. 5, 19, 21-22, 133-134).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з п. 4 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI), договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правничої допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, тощо.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає наступні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до п.п. 3.1., 4.1 договору про надання правової допомоги, за правову допомогу, передбачену умовами договору, замовник сплачує адвокату гонорар, який зазначається в акті приймання-передачі наданих послуг. Розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами.

Згідно акту приймання-передачі наданих послуги, виконавець надав а замовник прийняв юридичні послуги за договором про надання правової допомоги, а саме: надання усної консультації; підготовка матеріалів для подання позовної заяви, представлення інтересів адвокатом в Надвірнянському районному суді. Послуги надано в повному обсязі, претензій та зауважень щодо надання юридичних послуг немає. Вартість наданих послуг за договором становить 10000,00 грн. Вказаний акт підписано замовником ОСОБА_4 та виконавцем адвокатом Брайляк Е.Я.

Згідно квитанцій про перерахунок коштів за договором про надання правової допомоги, позивачем сплачено адвокату Брайляк Е.Я. адвокатські послуги в сумі 10000,00 грн.

Також відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно наданого попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, стороною позивача заявлено орієнтовну суму витрат на правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн., з яких: консультація 500,00 грн; запити, клопотання 1000,00 грн.; підготовка (подання) позову до суду 4000,00 грн.; перегляд практики судів 500,00 грн.; участь у судових засіданнях 10000,00 грн.

Таким чином, вказаний розмір судових витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. погоджений між адвокатом та позивачем. Факт оплати послуг за наданння правничої допомоги підтверджується квитанціями про переказ готівки.

Таким чином суд вважає, що доводи сторони позивача щодо співмірності судових витрат на правничу допомогу є обґрунтованими. При цьому стороною відповідача не надано жодних доказів на доведення неспівмірності витрат на правову допомогу, понесених позивачем.

Враховучи викладене, положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10000,00 грн. витрат на правничу допомогу, оскільки вказана сума погоджена позивачем та адвокатом, відповідає обсягу наданих послуг, часу, витраченого адвокатом на підготовку позову, а також забезпеченням участі представника позивача в судових засіданнях як безпосередньо, так і документально.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 383, 391, 395, 401, 402, 404, 405, 406 ЦПК України, ст. 3 СК України, , керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житломя задовільнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 11211 грн. 20 коп. (одинадцять тисяч двісті одинадцять гривень двадцять копійок) понесених судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_6 .

Третя особа: Відділ служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, , місцезнаходження: пл. Ринок, буд. 1, м. Дрогобич, Львівська область, 82100.

Повний текст рішення складено 18.10.2024.

Суддя Міськевич О.Я.