Справа №443/1022/24
Провадження №2/443/484/24
РІШЕННЯ

іменем України

23 жовтня 2024 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, у якому просить: визнати за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , право власності на 5/64 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на 35/64 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.07.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів, житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого був її свекор ОСОБА_6 . Згідно витягу із погосподарської книги с. Монастирець №284 від 24.05.2024 року, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння АДРЕСА_1 рахувалось за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Господарство відносилось до категорії «колгоспний двір». Таким чином, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були рівними, умовно по частині будинку. Свідоцтва про право власності на частини будинку вони не отримували.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її свекруха ОСОБА_7 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Зазначає, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 були ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . У визначений законом термін її чоловік ОСОБА_3 звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_7 , внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу №336/2020, одночасно чоловік покійної ОСОБА_6 та її син ОСОБА_2 від своїх часток у спадщині відмовилися. 21.05.2021 року ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину за законом відносно земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Монастирецької сільської ради. Свідоцтва про право на спадщину за законом відносно частини житлового будинку йому не видавалось.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її свекор ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Згідно довідки Журавненської селищної ради №286 від 24.05.2024 року, ОСОБА_6 проживав і був постійно зареєстрований АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від ОСОБА_6 у виконкомі Журавненської селищної ради заповіту не посвідчено. За цією адресою на день смерті ОСОБА_6 проживали та були прописані: син ОСОБА_3 , син ОСОБА_2 , невістка ОСОБА_1 , онук ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та онучка ОСОБА_5 . Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , були його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які постійно проживали із батьком на час відкриття спадщини, не заявляли про відмову від спадщини, а тому на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважалися такими, що її прийняли порівну, однак спадкових прав вони не оформляли,

Таким чином ОСОБА_3 , маючи свою 1/4 частину будинку як член колгоспного двору, успадкувавши 1/4 частину будинку після смерті своєї матері ОСОБА_7 та 1/8 частину будинку після смерті свого батька ОСОБА_6 , став фактичним власником 5/8 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Натомість ОСОБА_2 , маючи свою 1/4 частину будинку як член колгоспного двору та успадкувавши 1/8 частину після смерті свого батька ОСОБА_6 , став власником 3/8 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшли належна йому 5/8 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_3 залишив заповіт від 27.06.2023 року, посвідчений секретарем виконкому Журавненської селищної ради за №148 в користь своєї дочки ОСОБА_5 . Інших спадкоємців за заповітом, окрім ОСОБА_5 не було. Поряд з цим, особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 є його неповнолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що спадщину прийняв. Його обов`язкова частка у спадщині становить половину від тієї частини, що належала б йому у разі спадкування за законом. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом була вона, а також діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Таким чином, обов`язкова частка у спадщині, що належить ОСОБА_4 , становить половину від 1/4 частини усього спадкового майна ОСОБА_3 , що становить 1/8 частину. При цьому, спадкова частка, що належить ОСОБА_5 , становить 7/8 частин усього спадкового майна ОСОБА_3 . Таким чином, ОСОБА_4 належить 1/8 частина від 5/8 часток будинку, що належали його батькові ОСОБА_3 , що в підсумку становить 5/64 частин житлового будинку. У свою чергу, ОСОБА_5 належить 7/8 частин від 5/8 часток будинку, що належали її батькові ОСОБА_3 , що в підсумку становить 35/64 частин житлового будинку.

З метою юридичного оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , позивачка в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контру, внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу.

06.02.2024 року вона звернулася в нотаріальну контору в інтересах своїх дітей з метою отримання свідоцтв про право на спадщину за заповітом відносно житлового будинку, однак нотаріус відмовив у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що належав померлому і є спадковим майном.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 08.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 09.09.2024 року в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 25 вересня 2024 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області оригінали або належним чином завірені копії спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

24.09.2024 року завідувачем Жидачівської ДНК ОСОБА_8 надіслано оригінал спадкової справи №336/2020, яка заводилася після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та оригінал спадкової справи №376/2023, яка заводилася після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою від 02.10.2024 року справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача адвоката Яременка І.О. надійшла заява, згідно якого просить у розглянути справу без їх участі. Позовні вимоги підтримують та просять їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, 17.06.2024 року подав заяву, згідно якої просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивачки. Наслідки визнання позову, передбачені ст.206 ЦПК України йому зрозумілі.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовчому судовому засіданні 09.09.2024 року позов заперечив, пояснивши, що не відмовлявся від прийняття спадщини після смерті своєї матері. В судове засідання 23.10.2024 року відповідач повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, Клопотань про проведення судового засідання без його участі до суду не надходило.

У зв`язку з цим суд визнає причини неявку відповідача неповажною та вважає, що справу можливо слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , 21.11.1999 року в зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.11).

Як видно із свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.12).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2023/002338825, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 01.03.2013 року (а.с.14).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.15).

Як видно з копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , остання зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з 03.06.2004 року (а.с.7 на звороті).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27.07.1989 року, виданого виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів, цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_6 (а.с.34).

Згідно витягу із погосподарської книги с. Монастирець №284 від 24.05.2024 року, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння АДРЕСА_1 рахувалось за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Господарство відносилось до категорії «колгоспний двір» (а.с.16).

Як видно із витягу із погосподарської книги с. Монастирець №285 від 24.05.2024 року, станом на 15.04.1991 року будинковолодіння АДРЕСА_1 рахувалось за ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Господарство відносилось до категорії «колгоспний двір» (а.с.17).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок, який виготовлений на замовлення ОСОБА_1 , то такий розташований АДРЕСА_1 , станом на 01.01.2021 року має наступні характеристики: загальна площа 56,7 кв.м, житлова 40,3 кв.м., допоміжна 16,1 кв.м. (а.с.18-22).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про власність" від 07 лютого 1991 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Дані положення поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону з 15 квітня 1991 року.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Оскільки, станом на 15.04.1991 року у вищевказаному житловому будинку, який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживали: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , то вони фактично стали його співвласниками, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а кожному з них належала умовно частина будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла свекруха позивачки ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_6 , виданим виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 09.05.2020 року (а.с.24).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Монастирецької сільської ради №707 від 01.10.2020 року, ОСОБА_7 була постійно зареєстрована та проживала до дня смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_3 в с.Монастирець Жидачівського району Львівської області. У виконачвому комітеті Монатирецької сільської ради заповіту від ОСОБА_7 не посвідчувалося. Її син ОСОБА_3 був постійно зареєстрований та проживає у с.Монастирець разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 до дня її смерті, на день її смерті, де проживає до цього часу (а.с.10 матеріалів спадкової справи №336/2020).

Оскільки заповіту ОСОБА_7 не залишала, то спадкування відбулося за законом.

Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 були її чоловік ОСОБА_6 , а такої її сини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що чоловік покійної ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_6 та її син ОСОБА_2 , спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 у жоден із передбачених законом способів не прийняли, що підтверджується матеріалами спадкової справи №336/2020, яка заводилася після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Натомість син покійної - ОСОБА_3 у визначений законом термін звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу №336/2020.

Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч.ч. 5,6 ст.1273 ЦК України).

Як вбачається із письмової заяви ОСОБА_2 , яка міститься в матеріалах спадкової справи №336/2020 (а.с.2 матеріалів спадкової справи №336/2020), останній повідомляє, що йому відомо про відкриття спадщини після смерті його матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Цією заяво повідомляє, що спадщину він не приймає, на її оформлення не претендує. Відмовляється від належної йому за законом частки в спадщині в користь сина померлої ОСОБА_3 .

Також згідно письмової заяви ОСОБА_6 , яка міститься в матеріалах спадкової справи №336/2020 (а.с.3 матеріалів спадкової справи №336/2020), останній повідомляє, що йому відомо про відкриття спадщини після смерті його дружини ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Цією заяво повідомляє, що спадщину він не приймає, на її оформлення не претендує. Відмовляється від належної йому за законом частки в спадщині в користь сина померлої ОСОБА_3 .

Суд критично ставиться до твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що після смерті свої матері ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , він не відмовлявся від спадщини, оскільки як видно із вищевказаної письмової заяви ОСОБА_2 , поданої нотаріусу, він спадщину не прийняв та на її оформлення не претендує та відмовляється від належної йому частки.

При цьому, будь-яких доказів протилежного ОСОБА_2 не надано.

Одночасно, як вбачається із матеріалів спадкової справи №336/2020, із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , зверталася тільки її син ОСОБА_3 (а.с.1 матеріалів спадкової справи №336/2020).

21.05.2021 року ОСОБА_3 видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Монастирецької сільської ради, що належали померлій згідно Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №775345 та серії ЯМ №775346 (а.с.25-26).

Крім того, як видно із матеріалів спадкової справи №336/2020, свідоцтва про право на спадщину за законом смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно частини житлового будинку, який розташований у АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 не видавалось.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер свекор позивачки ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_7 , виданим Журавненською селищною радою Стрийського району Львівської області від 23.11.2021 року (а.с.27).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Журавненської селищної ради №286 від 24.05.2024 року, ОСОБА_6 проживав і був постійно зареєстрований АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від ОСОБА_6 у виконкомі Журавненської селищної ради заповіту не посвідчено. За цією адресою на день смерті ОСОБА_6 проживали та були прописані: син ОСОБА_3 , син ОСОБА_2 , невістка ОСОБА_1 , онук ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та онучка ОСОБА_5 (а.с.28).

Оскільки ОСОБА_6 на випадок смерті заповіту не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , були його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які постійно проживали із батьком на час відкриття спадщини, не заявляли про відмову від спадщини, а тому на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважалися такими, що її прийняли порівну. Спадкових прав вони не оформляли, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру №77073376 від 23.05.2024 (а.с.29), де відсутня інформація про заведені спадкові справи чи видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Таким чином ОСОБА_3 , маючи свою 1/4 частину будинку як член колгоспного двору, успадкувавши 1/4 частину будинку після смерті своєї матері ОСОБА_7 та 1/8 частину будинку після смерті свого батька ОСОБА_6 , став фактичним власником 5/8 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

При цьому, ОСОБА_2 , маючи свою 1/4 частину будинку як член колгоспного двору та успадкувавши 1/8 частину після смерті свого батька ОСОБА_6 , став власником 3/8 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер чоловік позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_8 , виданим Журавненською селищною радою Стрийського району Львівської області від 18.07.2023 року (а.с.30).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшли належна йому 5/8 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 , 27.06.2023 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Журавненської селищної ради та зареєстрований в реєстрі за № 148, згідно якого останній все своє майно заповів доньці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.31).

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Судом встановлено, що інших спадкоємців за заповітом, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 крім його дочки - ОСОБА_5 не було.

Одночасно, особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 є його неповнолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що спадщину прийняв.

При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.

За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.

Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.

При вирахуванні розміру обов`язкової частки припускається, що заповіту взагалі немає, а відтак враховуються частки усіх без винятку спадкоємців, які були б закликані до спадкування, у тому числі спадкоємців за правом представлення на частку їх рідних, які б мали бути спадкоємцями за законом, але померли до часу відкриття спадщини. При цьому наступне «відпадіння» таких спадкоємців зі складу спадкових відносин (смерть, відмова від прийняття спадщини - якщо не уся спадщина була охоплена заповітом, усунення від права на спадкування, неможливість прийняття спадщини у зв`язку з позбавленням їх права на спадкування) жодним чином не впливає на порядок вирахування обов`язкової частки. Головне, щоб на час відкриття спадщини ці особи були живими і вони входили до відповідної черги спадкоємців за законом, в тому числі мали право на спадкування за правом спадкового представлення. Отже, при обчисленні розміру обов`язкової частки слід ураховувати всіх спадкоємців за законом, які могли б спадкувати, якщо порядок спадкування не був би змінений заповітом.

(Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 25.11.2021 по справі №61-19499 св 19).

Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 були дружина покійного ОСОБА_1 , а також діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №376/2023, яка заведена після смерті .

Таким чином, обов`язкова частка у спадщині, що належить ОСОБА_4 , який на момент смерті свого батька 18.07.2023 року був неповнолітнім становитиме половину від 1/4 частини усього спадкового майна ОСОБА_3 , що відповідно становить 1/8 частину (1/4:2=1/8). А відтак, ОСОБА_4 належить 1/8 частина від 5/8 часток будинку, що належали його батькові ОСОБА_3 , що в підсумку становить 5/64 частин житлового будинку.

У свою чергу, оскільки будь-яких інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , які мають право на обов`язкову частку у спадщині немає, то ОСОБА_5 належить 7/8 частин від 5/8 часток будинку, що належали її батькові ОСОБА_3 , що в підсумку становить 35/64 частин житлового будинку.

З метою юридичного оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , позивачка в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контру, внаслідок чого нотаріусом заведено спадкову справу №376/2023.

03.07.2024 року ОСОБА_4 видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 до 1/8 частки у спадщині, що складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Монастирецької сільської ради, що належало померлому згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.68, 71 матеріалів спадкової справи №376/2023).

03.07.2024 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 до 7/8 частки у спадщині, що складається із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Монастирецької сільської ради, що належало померлому згідно свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.74 матеріалів спадкової справи №376/2023).

Постановою державного нотаріуса Жидачівської ДНК Матусека В.В. №49/02-31 від 06.02.2024 року, ОСОБА_1 , яка діє від імені малолітньої дочки ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їхнього батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що належав померлому і є спадковим майном (а.с.32).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст.3 Закону України від 1липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Одночасно, згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом та за законом щодо нерухомого майна частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність у неї правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Відсутність у позивача правовстановлюючого документу на частину нерухомого майна, що належало померлому ОСОБА_3 (спадкове майно), перешкоджає в реалізації спадкових прав його неповнолітніх дітей, зокрема оформленню спадщини нотаріусом.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , право власності на 5/64 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на 35/64 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.І Сливка