КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/8123/24

18 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» Роменської Євгенії Павлівни на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року, постановлену під головуванням судді Шевчука А.В., у цивільній справі за заявою Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги,-

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року Державна установа «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги та послуги з утримання будинків та прибудинкових територій.

Просило суд видати судовий наказ та стягнути на користь Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6 322, 02 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 12 липня 2024 року представник Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» Роменська Євгенія Павлівна подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року скасувати та направити справу № 756/8123/24 до Оболонського районного суду міста Києва для подальшого розгляду.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим що, відмовляючи у видачі у задоволенні заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником подано заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за комунальні послуги не за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, з порушенням правил виключної підсудності.

При цьому, суд першої інстанції посилається на ч. 1 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України відповідно до якої, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Однак, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Загальні правила підсудності врегульовані ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

В пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» заява про видачу судового наказу подається до суду за загальними правилами підсудності.

Зокрема, заява подається до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання фізичної особи або за зареєстрованим у встановленому порядку місцем її перебування чи місцезнаходженням юридичної особи.

Зазначає що, як вбачається із матеріалів справи, зареєстрованим місцем проживання боржника є: АДРЕСА_1 (підтверджується копією паспорта ОСОБА_1 ), що територіально відноситься саме до Оболонського району м. Києва.

Звертає увагу суду, що заявник вже звертався з заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржника заборгованості за надані комунальні послуги за інші періоди саме до Оболонського районного суду міста Києва (у справі № 756/4160/22 було видано судовий наказ від 18.07.2022 року).

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

При цьому, за змістом п. 7 ч. 1 ст. 162 ЦПК України під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Отже, в порядку наказного провадження проводиться розгляд справ щодо яких презюмується відсутність спору.

Під час розгляду цивільної справи № 638/1988/17 (постанова від 10.04.2019 на яку посилається суд в оскаржуваній ухвалі) Верховний Суд вказав, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Таким чином, правила виключної підсудності стосуються випадків, коли відносно нерухомого майна триває спір, вирішення якого можливе виключно за наслідками розгляду справи по суті, а відтак, ці правила не можуть застосовуватись до заяв наказного провадження, де розгляд справи по суті не відбувається та презюмується відсутність спору.

Вказане пояснюється особливим порядком розгляду справ наказного провадження, де боржник не повідомляється про розгляд справи, однак йому забезпечується право перегляду цього судового рішення. Власне, саме з метою спрощення реалізації цього права справи наказного провадження розглядаються лише за правилами загальної підсудності, тобто, за місцем реєстрації боржника.

Отже, апелянт вважає невірним твердження суду про можливість розгляду заяви про видачу судового наказу за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, за правилами виключної підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про відмову у видачі судового наказу розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відмовляючи в задоволенні заяви Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги, суд першої інстанції посилався на те, що заявником подано заяву про видачу наказу про стягнення заборгованості за комунальні послуги не за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, з порушенням правил виключної підсудності, а тому суд вважає за потрібне у задоволенні заяви про видачу судового наказу відмовити.

Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Відповідно до положень ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Територіальна юрисдикція (підсудність) цивільних справ визначена в параграфі 3 глави 2 ЦПК України та поділяється на: загальну (за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача) ст. 27 ЦПК України; альтернативну (за вибором позивача) ст. 28 ЦПК України; виключну ст. 30 ЦПК України.

Правила загальної підсудності цивільних справ визначені в ч. 1 ст. 27 ЦПК України, згідно з якою позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 5-7 ст. 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, обов`язковою умовою для його видачі є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи боржника.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: з копії паспорта боржника- ОСОБА_1 , зареєстроване місце її проживання- АДРЕСА_1 . ( а.с. 35-36).

АДРЕСА_1 відноситься до Оболонського району міста Києва.

Подаючи заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги та послуги з утримання будинків та прибудинкових територій до Оболонського районного суду міста Києва стягувач вірно визначив підсудність даної заяви вказаному районному суду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 162 ЦПК України.

Посилання суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 колегія суддів вважає помилковим з огляду на те, що правовий висновок у цій справі стосується визначення підсудності позову про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна, а не підсудності заяви про видачу судового наказу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає що, відмовляючи у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги та послуги з утримання будинків та прибудинкових територій судом першої інстанції не дотримався вимог ч.1 ст. 162 КУпАП щодо подання заяв про видачу судових наказів за загальними правилами підсудності.

Згідно з ч.6 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для її скасування, так як вона перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» Роменської Євгенії Павлівни задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року скасувати.

Цивільну справу за заявою Державної установи «Центр обслуговування підрозділів Міністерства внутрішніх справ України» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: