Дата документу 09.10.2024 Справа № 332/1943/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1943/23 Головуючий у 1-й інстанції: Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1289/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Онищенка Е.А.

Полякова О.З.

при секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року представник Концерну «Міські теплові мережі» (далі - Концерн «МТМ») звернувся до суду з вищевказаним позовом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» суму грошової заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 53 975,79 грн. та судовий збір в сумі 2 684 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року провадження у справі за позовом Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії закрито.

Роз`яснено Концерну «МТМ», що його позов належить розглядати за правилами господарського судочинства, та право Концерну «МТМ» протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник Концерну «Міські теплові мережі» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права,просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» судовий збір в сумі 2 147,20 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків щодо того, що спір у справі є господарським, оскільки власником нежитлового приміщення, у яке позивачем надаються послуги, є фізична особа. Нежитлове приміщення знаходиться в житловому будинку та приєднано до загальної централізованої опалювальної системи, а тому послугу, яку отримує від постачальника відповідач не використовує для виробничих потреб, а є кінцевим споживачем наданої йому послуги з опалення. А значить він є споживачем у сфері ЖКП. Тому відповідачем не було доказано належним чином, що послугу з постачання теплової енергії вин отримує для виробничих потреб.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Стасік А.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін. Зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду. Вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу. Звертає увагу, що позивачем до позовної заяви долучено рахунки за постачання теплової енергії, які виставлені саме на фізичну особу - підприємця, що виключає вирішення спору у суді загальної юрисдикції через суб`єктний склад в межах цього спору.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги щодо постачання теплової енергії до нежитлового приміщення № 16 підвалу (літ. А-2) за адресою: АДРЕСА_1 .

Рахунки на сплату наданих послуг за період листопад 2021 року - червень 2022 року позивачем були виставлені відповідачу не як фізичній особі, а як приватному підприємцю ОСОБА_1 .

У суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначив, що він є фізичною особою-підприємцем, нежитлове приміщення використовується ним для здійснення підприємницької діяльності, на підтвердження свого статусу суб`єкта підприємницької діяльності відповідач надав суду витяг з ЄДРПОУ щодо ФОП ОСОБА_1 .

Ухвала суду мотивована тим, що як на час надання послуг за спірний період по договору про постачання теплової енергії до об`єкта нежитлової нерухомості, так і на час звернення до суду з цим позовом, відповідач мав статус суб`єкта господарювання, і характер правовідносин між сторонами фактично не змінився, оскільки постачання та розподіл теплової енергії здійснювався для забезпечення нежилого приміщення, яке використовувалося не для задоволення власних побутових потреб споживача, а в комерційних цілях. Тому спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Отже, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За частиною 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості з постачання теплової енергії з відповідача як споживача відповідних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - юридична особа Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до відповідача, який є суб`єктом підприємницької діяльності, яку він здійснює у нежитловому приміщенні № 16 підвалу (літ. А-2) за адресою: АДРЕСА_1 , в яке позивач надає відповідні послуги, а відтак, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Згідно із частиною 1 статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 320 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини 3 статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно із частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 335/11807/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 486/836/18, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, дійшла висновку, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Між тим, у справі, що розглядається, встановлено, що відповідач зареєстрований як ФОП з 30.05.1995 року і з цього часу вказаний статус не припинено. Основним видом діяльності ФОП є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Нежитлове приміщення № 16 підвалу (літ. А-2) за адресою: АДРЕСА_1 , є торгівельним відповідно до технічного паспорту ЗМБТІ від 26.01.2011 року. Попередній договір був укладений з відповідачем як з ФОП, з 01.11.2021 року з відповідачем Концерном «МТМ» укладено публічний договір приєднання, оскільки відповідач не обрав іншої моделі організації договірних відносин. При цьому позивач зазначає, що вказаний договір укладено саме з фізичною особою, оскільки власником нежитлового приміщення є фізична особа, а не ФОП. Однак, слід зазначити, що до моменту укладання публічного договору ні статус нежитлового приміщення, ні статус відповідача, як фізичної особи-підприємця не змінився, а відповідно правовідносини з площини господарсько-правових, не перейшли в цивільні.

За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом до суб`єкта підприємницької діяльності, яку він здійснює у нежитловому приміщенні № 16 підвалу (літ. А-2) за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін дана справа віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням характеру правовідносин у цій справі, предмета спору та з`ясованих судом обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виснував про закриття провадження у цій справі.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заявнику у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков