22.10.2024 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/582/24
Провадження № 2/533/199/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(за правилами позовного провадження)

21 жовтня 2024 року Козельщинський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого судді - Оксенюк М. М.,

за участю: секретаря судового засідання - Шуліки Л. Г.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 (ВКЗ),

відповідача - ОСОБА_3 (ВКЗ),

представника відповідача - Юрченко А.В.,

представник органу опіки та піклування - Колісніченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Козельщина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Козельщинської селищної ради про позбавлення батьківських прав,

У С Т А Н О В И В

24.06.2024 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Козельщиської селищної ради, в якому просить позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідач ОСОБА_3 не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

Також, позивачем на обґрунтування позову зазначено, що відповідач по справі з часу припинення шлюбних відносин, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З моменту розлучення не цікавиться ні станом здоров`я дочки, її матеріальним і духовним станом, навіть не вітає дочку з днем народження, що в свою чергу негативно впливає на дитину, а також уникає спілкування з дитиною.

Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до своєї дочки.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 26.06.2024 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 24.07.2024.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 24.07.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.09.2024.

Розгляд справи за клопотанням представників сторін неодноразово відкладався.

27.09.2024 судом задоволено клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання відзиву, який 09.08.2024 поданий до суду представником на позовну заяву позивача.

Відповідно до поданого представником відповідача адвокатом Юрченко А.В. відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги позивача не визнає повністю, оскільки починаючи з 24.02.2022 в зв`язку з мобілізацією проходив військову службу у ВЧ № НОМЕР_1 а згодом проходить службу у ВЧ № НОМЕР_2 , а отже відповідач не має змоги особисто спілкуватися з дитиною та виконувати належним чином батьківські обов`язки, оскільки за весь період несення служби офіційно не перебував у відпустці.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 неодноразово намагався домовитися з позивачкою щодо побачення з дитиною, але позивачка категорично відмовляла, що підтверджується копіями скріншотів бесіди у застосунку Viber.

Щодо заборгованості відповідача зі сплати аліментів на користь позивача у відзиві зазначено, що відповідач до часу винесення рішення судом про стягнення аліментів здійснював добровільно перерахування позивачу грошових коштів на утримання доньки. Починаючи з 08.12.2023 відповідач знятий з усіх видів грошового забезпечення, оскільки самовільно залишив військову частину № НОМЕР_2 , а тому немає можливості сплачувати аліменти.

З приводу небажання спілкуватися дитини з батьком у відзиві зазначено, що дитина в силу свого віку, нездатна висловити свою особисту думку з даного питання, а тому твердження позивача є безпідставним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві.

Окрім цього, позивач у судовому засіданні пояснила, що відповідач коли донці було місяць від народження пішов служити до ЗСУ. Між нею та відповідачем було розірвано шлюб, оскільки останній повідомив про створення нової сім`ї. Починаючи з 2022 року відповідач на утримання дитини надавав нерегулярно допомогу мотивуючи тим, що йому необхідні гроші для придбання речей необхідних для несення служби. Якби відповідач надавав добровільно кошти на утримання дитини то вона не зверталася із позовом про позбавлення батьківських прав. Дитина відвідувала дитячий садок та користувалася пільгами, так як відповідач має статус учасника бойових дій, але користувалася до того часу, поки батько набув статусу СЗЧ. На даний час дитячий садочок оплачує самостійно.

Окрім цього, позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідач перебуваючи у відпустці приїхав з гранатою, але працівників поліції не викликала. Також коли відповідач перебував у наступній відпустці вчинив відносно неї фізичне насильство, але працівники поліції протокол не складали, так як заяву про порушення справи не писала.

На даний час має намір з іншим чоловіком з яким офіційно перебуває у шлюбі виїхати за кордон, але відповідач не дає згоди на вивіз дитини.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов позивача підтримав та прохав задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов позивача не визнав та пояснив, що має статус учасника бойових дій. Починаючи з 24.02.2022 року був мобілізований до лав ЗСУ. Грошові кошти позивачу надавалися на утримання дитини, але остання їх витрачала на задоволення лише свої потреб. З приводу перешкод, які чинить позивач у спілкуванні з дитиною нікуди не звертався, оскільки у службі вимагають особисту присутність, але в силу того, що перебуває в ЗСУ не мав такої можливості.

Окрім цього, відповідач пояснив, що з 01.12.2023 року по 28.09.2024 року самовільно залишив військову частину. На даний час, поновлений на військовій службі у військовій частині і після проходження ВЛК буде отримувати грошове забезпечення, а тому буде виконувати рішення суду та сплачувати аліменти на утримання дитини. Аліменти на утримання позивача до досягнення донькою 3 (трьох) річного віку не буди сплачувати, так як позивач зараз перебуває в іншому шлюбі.

Відповідач прохав суд відмовити позивачу у задоволенні позову, так як бажає приймати участь у вихованні своєї дитини, але в силу того, що перебуває в лавах ЗСУ немає такої можливості.

Представник відповідача Юрченко А.В. в судовому засіданні прохала в задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві.

Представник третьої особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Козельщинської селищної ради в судовому засіданні пояснила, що службою надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 , а тому прохала відмовити позивачу у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін та вивчивши письмові докази по справі, встановив наступне.

У відповідності до ч.3 та ч.4 ст.12, ч.1 та ч.2 ст.13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 11.07.2020 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано у Піщанській сільській раді Кременчуцького району Полтавської області, актовий запис №06 (а.с.12-16).

В шлюбі у позивача та відповідача народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (а.с.11).

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 06.02.2024 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.12-16).

18.04.2024 позивач ОСОБА_1 одружилася з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданим Кобеляцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.17).

01.11.2023 на підставі виконавчого листа №536/1600/23 від 11.09.2023 державним виконавцем Горішньоплавнівського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Костюченко Л.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП НОМЕР_7), про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 02.08.2023 і до повноліття дитини (а.с.18-19).

Відповідно до розрахунків зі сплати аліментів станом 20.05.2024 заборгованість відповідача щодо сплати аліментів складається:

із заборгованості зі сплати аліментів на дитину - 76144,93 грн;

із заборгованості зі сплати аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох річного віку - 49741,17 (а.с.22-23).

Згідно характеристики Дошкільного підрозділу Опорного закладу «Дмитрівська ЗОШ І-ІІІ ступенів Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області» від 20.05.2024, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує молодшу групу «Дзвіночок». Усі питання щодо перебування ОСОБА_4 в освітньому закладі вирішувалися з її матір`ю - ОСОБА_1 , яка забезпечувала належний рівень виховання та проявляла максимальну увагу щодо навчання дитини (а.с.25).

Відповідно до виписок з платіжних інструкції вбачається, що в період часу з 03.06.2022 по 28.12.2022 відповідач перебуваючи в шлюбі з позивачем перераховував останній на картковий рахунок грошові кошти, а також впродовж 2023 року здійснив в різні місяця п`ять платежів на перерахування грошових коштів (а.с.72-96).

Згідно висновку Органу опіки та піклування Козельщинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого рішенням Козельщинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області від 03.09.2024 року №133, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Козельщинської селищної ради Кременчуцького району Полтавської області вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав відповідача ОСОБА_3 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Далі судом встановлено, що відповідно до копій скріншотів у застосунку Viber тобто переписки між позивачем та відповідачем вбачається, що позивачка не отримуючи грошових коштів від відповідача на утримання дитини маніпулює та чинить перешкоди останньому у спілкуванні з дитиною, а отже суд приймає до уваги твердження відповідача про те, що саме позивач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, яка в свою чергу у віці до трьох років не може сформувати свою думку щодо участі свого батька у її вихованні.

Суд не приймає до уваги доводи позивача, що відповідач під час перебування у відпустці погрожував застосувати бойову гранту, а також щодо застосування відповідачем під час перебування у відпустці відносно позивача фізичного насильства, так як до суду не надано належних допустимих доказів на підтвердження зазначених подій.

У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком (матір`ю) обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Окрім цього, у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не

виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом не встановлено, а позивачем не доведено, що поведінка відповідача, який мобілізований до лав ЗСУ свідчить про те, що останній свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно своєї дитини.

Окрім цього, позивачем не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення батька по відношенню до малолітньої дочки та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини.

Також, суд приймаючи до уваги, що відповідач виявляє бажання піклуватися про свою малолітню дитину та, на даний час в силу обставин, які пов`язані із захистом інтересів Держави України перебуває за мобілізаціє у ЗСУ, а тому в повній мірі не може виконувати свої батьківські обов`язки.

Отже, ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачу необхідно відмовити у задоволенні позову, оскільки відсутні достатні підстав, передбачених ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, так як не встановлено фактів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на свою малолітню дитину, а також спричинення малолітній дитині будь-якої моральної чи фізичної шкоди.

Також, суд звертає увагу, що відповідача має бути попереджено про обов`язок зміни ставлення щодо виконання рішення суду в частині сплати аліментів на утримання дитини, а також пришвидшити відновлення емоційного зв`язку із малолітньою донькою та роз`яснити, що у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька протягом розумного строку, позивач може знову ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Ч.1 та ч.2 ст. 142 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача згідно ст.141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок позивача.

Далі судом встановлено, що в матеріалах справи міститься попередній орієнтований розрахунок суми судових витрат відповідача на загальну суму 6 000,00 грн, а саме: договір №54/24 про надання правничої допомоги від 25.07.2024, квитанція №54 від 27.07.2024, акт №54/24 приймання-передачі правничих послуг від 23.09.2024 де: пошук, аналіз та узагальнення законодавства та судової практики щодо спірних правовідносин -0,5 год - 671,00 грн; підготовка відзиву по справі - 3 год - 4026,00 грн; участь у судових засіданнях в якості представниці відповідача 1 год - 1342,00 грн, а всього -6000,00 грн та розрахунок витрат на правничу допомогу клієнту ОСОБА_3 (а.с.116-119).

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції.

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п.80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15.

Отже, зважаючи на те, що матеріали справи не потребували і не містять великої кількості документів для підготовки відзиву відповідача на позов позивача, а також враховуючи усталену практику, суд вважає, що визначені відповідачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними,

обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а тому дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Козельщинської селищної ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ) понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн (три тисячі гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржене впродовж тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Козельщинський районний суд.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга в електронній формі подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

Роз`яснити сторонам, що повний текст рішення буде виготовлений впродовж 10 днів.

Повний текст рішення виготовлений 22.10.2024.

Суддя М. М.Оксенюк