КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/7025/24 Головуючий у суді І інстанції Шаповалова К.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що в їхнього спільного з відповідачем сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбних відносин проживає разом з нею, у 2020 році було діагностовано цукровий діабет 1-го типу, лікування якого потребує значних коштів на придбання ліків та приладів медичного призначення, особливого харчування, постійних лабораторних діагностик та реабілітації.

Вона витратила власні кошти у розмірі 21 555 грн на придбання апарату для вимірювання рівня глюкози в крові та сенсорів до нього. Крім того, у зв`язку із захворюванням дитина щомісячно потребує додаткових медичних препаратів, раціонального харчування та відпочинку.

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь одноразово половину витрачених нею коштів на придбання апарату та інших матеріалів для нього у розмірі 10 777,50 грн, а також щомісячно стягувати додаткові кошти на утримання дитини у розмірі 14 300 грн до досягнення нею повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 одноразово додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10 777,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 4 780,83 грн щомісячно, починаючи із 09 квітня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі відповідач в особі представника - адвоката Бекірова С.Н. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, який у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідач, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що 24 жовтня 2023 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 . З цього часу він належним чином сплачує на користь позивачки аліменти в сумі більшій, ніж 5 000 грн на місяць, що було визнано останньою у судовому засіданні.

Він не заперечує наявність у даному випадку особливих обставин, зокрема хвороба дитини. Натомість наполягає на тому, що держава безкоштовно забезпечує хворих на цукровий діабет лікарськими засобами та виробами медичного призначення.

Так, порядок та умови забезпечення хворих на цукровий діабет лікарськими засобами та виробами медичного призначення регулюються розпорядженням Кабінету Міністрів України «Деякі питання забезпечення хворих на цукровий діабет препаратами інсуліну» від 05 березня 2009 року № 247-р, наказом МОЗ України від 11 липня 2017 року № 782 «Порядок визначення обсягів потреби в закупівлі лікарських засобів закладами і установами охорони здоров`я, що повністю або частково фінансуються з державного та місцевих бюджетів» і постановою КМУ від 27 грудня 2022 року № 1464 «Про порядок реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2023 році».

При цьому пункт 157 Розділу III постанови КМУ № 1464 передбачено, що НСЗУ в межах програми медичних гарантій здійснює реімбурсацію лікарських засобів (міжнародних непатентованих назв та форм випуску) для лікування в амбулаторних умовах цукрового та нецукрового діабету, флаконів, картриджів, шприц-ручок, індивідуальні глюкометри і тест-смужки для визначення рівня глюкози для глюкометра.

Відповідач вказує на те, що під час їхнього спільного проживання він кожного місяця отримував рецепт у лікаря-ендокринолога і безкоштовно отримував в аптеках необхідні для сина ОСОБА_4 лікарські засоби та вироби медичного призначення. Позивачка у свою чергу в судовому засіданні пояснювала, що протягом 2023-2024 року вона не зверталася до відповідних профільних державних медичних установ для отримання рецепту і подальшого безкоштовного придбання необхідних для дитини лікарських засобів та виробів медичного призначення, оскільки держава нібито нічого, крім інсуліну, не забезпечує.

Відтак, рішення позивачки не користуватися державними гарантіями і на свій розсуд за власний кошт придбати глюкометр, тест-смужки, шприц-ручки та інші медичні засоби явно не обґрунтовується об`єктивною необхідністю. У зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині стягнення одноразово додаткових витрат в сумі 10 777,50 грн є необґрунтованим.

Також відповідач зазначив, що суд, частково погодившись із заявленим позивачкою розміром щомісячних додаткових витрат в сумі 9 561,67 грн, не зазначив жодних доказів на підтвердження цих обставин, не вказав вид та обсяг цих витрат і не навів будь-якого розрахунку, пославшись виключно на пояснення позивачки.

Наполягає на тому, що позивачка без його відома та згоди здає в оренду належні їм на праві спільної сумісної власності близько 10-ти об`єктів нерухомого майна і розпоряджається отриманими доходами на власний розсуд. Дані обставини позивачкою у судовому засіданні не заперечувалися.

Згідно довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 позивачка за 2023 рік отримала дохід в сумі 218 025,26 грн. В той час як відповідач з початку 2024 року не мав будь-яких доходів, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 03 липня 2024 року.

Отже, сплата нарахованих судом грошових сум не відповідає майновому становищу сторін і явно буде для відповідача надмірним тягарем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини виниклих правовідносин.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що її позов не стосувався звичайних витрат на утримання неповнолітньої дитини, а стосувався саме додаткових витрат дитини хворої на цукровий діабет І типу, що є пожиттєвою хворобою і вимагає значних витрат на підтримання дитини у контрольованому стані. До таких витрат відносяться: сканери виміру глюкози у крові 24/7 (FreeStyliLibre2), голки, інсулінові ручки, пенали для зберігання інсуліну, проколювачі, тримачі (еластичні і фіксовані) для FreeStyli Libre2, різноманітні спеціальні креми для зняття подразнень, вітаміни, глюкоза в таблетках, лабораторна діагностика та відпочинок.

Ухвалюючирішення про призначення разових додаткових витрат в сумі 10 777,50 грн, суд керувався наявними доказами у справі, а саме документами на придбання діа препаратів на суму 21 555 грн та консультаційним висновком лікаря ендокринолога.

Середньомісячні додаткові витрати на дитину-інваліда становлять 14 300 грн (по 7 150 грн на кожного із батьків) згідно наданих рекомендацій і ринкових цін, які щодня збільшуються у зв`язку з інфляцією. Однак, при визначенні суми постійних додаткових витрат суд не врахував повної потреби у витратах, а лише частково, а саме у розмірі 4 780,83 грн, що є абсолютним мінімумом.

Відповідач посилається на відсутність у нього доходів, однак ним самостійно було долучено копію військового квитка, що підтверджує проходження військової служби, а нею було долучено відповідь ТЦК Дніпровського району м. Києва, за даними якого ОСОБА_1 є дійсним військовослужбовцем, тому відсутність у нього доходів, на думку позивачки, є або неправдою, або помилкою в нарахуванні, і відповідачу слід звернутися до фінансового відділу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3, 4).

24 жовтня 2023 року Дарницьким районним судом м. Києва у справі № 753/19263/23 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття (а.с. 42, 43).

Як вбачається з копії медичного висновку № 3 на дитину-інваліда віком до 18 років, виданого 08 лютого 2021 року КНП «ДЦП МСД № 3» Дніпровського району м. Києва, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має захворювання - цукровий діабет І типу (а.с. 14, 15).

Згідно довідки КНП «Консультативно-діагностичний центр дитячий Дніпровського району м. Києві» від 19 лютого 2024 року, ОСОБА_3 має діагноз цукровий діабет І типу, важка форма. Знаходиться на обліку та лікуванні у дитячого ендокринолога з 2020 року. Потребує санаторно-курортного лікування 1 раз на рік, планового стаціонарного лікування 1 раз на 6-12 місяців у спеціалізованому відділенні ендокринології, потребує раціонального харчування, контролю аналізів.

При цьому лікарем дитячим ендокринологом надано рекомендації щодо самоконтролю глікемії 8-10 разів на добу за допомогою глюкометра з тест-смужками та постійного моніторингу рівня глюкози (пристрій CGV: FreeStyle Libre або Guardian Connect, або Dexcom, або інший). Базисно-болюсна інсулінотерапія (новорапід, тресіба) постійно по схемі, враховуючи ХО та рівень глікемії (а.с. 17).

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача одноразово половину вартості придбаних сенсорів для глюкометра та додаткових (супутніх) матеріалів до нього на загальну суму 10 777,50 грн.

На підтвердження фактичного понесення таких витрат позивачкою долучено до матеріалів справи товарний чек і квитанцію від 13 листопада 2023 року на придбання сенсору «FreeStyle Libre» вартістю 18 000 грн (а.с. 18, 19).

Відповідно до товарного чеку від 23 лютого 2024 року і квитанції від 24 лютого 2024 року позивачкою придбано супутні товари для лікування дитини на загальну суму 3 555 грн, а саме: шприц-ручка, за допомогою якої вводиться дитині інсулін - 2 000 грн, термо-пенал для зберігання інсуліну - 600 грн, голки 2 шт. - 480 грн, тегадерм (прозора плівкова пов`язка) 5 шт. - 75 грн; бинт 5 шт. - 400 грн (а.с. 20, 21).

Крім того, позивачка зазначила, що на відпочинок дитини вона витрачає близько 38 000 грн в рік, купляє йому спеціальні продукти харчування, солодощі, тощо, а тому просила стягувати щомісяця з відповідача додаткові витрати у розмірі 14 300 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено належними та достатніми доказами те, що понесені нею додаткові витрати на дитину пов`язані саме із наявністю у дитини статусу дитини з інвалідністю та складаються з постійних витрат на придбання сенсорів для моніторингу рівня глюкози та супутніх товарів для нього, а тому обґрунтованими є вимоги про стягнення одноразово з відповідача на користь позивачки половину вартості вже понесених витрат на такі препарати, що становить 10 777,50 грн.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги, що у судовому засіданні у присутності представника відповідача позивачкою надано пояснення щодо щомісячної кількості використання сенсорів та супутніх препаратів, які зазначені у товарному чеку від 23 лютого 2024 року, зокрема, нею зазначено, що в місяць вона використовує 4-5 сенсорів FreeStyle Libre (вартість одного 1 800 грн), шприц-ручка - 1 на рік, термопенал - 1 на півроку, бинт - 5 шт. на 2 місяці, тегадерма - 1 шт. на місяць, голки - 1 упаковка на місяць, тому з урахуванням таких пояснень позивачки та вартості вказаних препаратів у товарному чеку судом було розраховано, що в місяць додаткові витрати позивачки становлять 9 561,67 грн, тобто по 4 780,83 грн з кожного з батьків, а враховуючи те, що такі витрати носять постійний характер з огляду на хворобу дитини сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення щомісячно з відповідача на користь позивачки додаткових витрат у розмірі 4 780,83 грн.

На думку суду першої інстанції, представником відповідача не спростовано докази позивачки, що нею витрачається щомісячно додатково кошти на сина з урахуванням його хвороби саме у зазначеному розмірі, а також не надано доказів того, що відповідач окрім аліментів, які визначені за судовим наказом, додатково надає грошову допомогу позивачці у зв`язку із хворобою сина.

Також суд відхилив доводи представника відповідача щодо того, що держава безкоштовно забезпечує хворих на цукровий діабет всіма необхідними препаратами та супутніми товарами з огляду на те, що згідно пункту 157 постанови Кабінету міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1464 «Деякі питання реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2023 році», про яку зазначено у відзиві на позовну заяву, визначено, що НСЗУ в межах програми медичних гарантій здійснює реімбурсацію таких лікарських засобів (міжнародних непатентованих назв та форм випуску) для лікування в амбулаторних умовах при цукровому діабеті - Глібенкламід (Glibenclamide), Гліклазид (Gliclazide), Метформін (Metformin); інсуліни та аналогсерцево-судинних та цереброваскулярних захворювань, у тому числі з первинною та вторинною профілактикою інфарктів та інсультів, цукрового та нецукрового діабету, хронічних хвороб нижніх дихальних шляхів, розладів психіки та поведінки, епілепсії, хвороби Паркінсона: для ін`єкцій швидкої дії; інсуліни та аналоги для ін`єкцій середньої тривалості дії; комбінації інсулінів середньої і тривалої дії для ін`єкцій з інсулінами швидкої дії; а також інсуліни та аналоги для ін`єкцій тривалої дії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2024 року № 428 «Про внесення змін до порядку реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2024 році», в частині реімбурсації лікарських засобів щодо цукрового діабету змін не відбулось.

Водночас представником відповідача будь-яких належних, достатніх та достовірних доказів щодо матеріального стану відповідача, наявність у нього на утриманні інших дітей, батьків, суду надано не було.

Суд першої інстанції оцінив наявні в матеріалах справи докази стосовно додаткових витрат, враховував рівність та обов`язок обох батьків щодо забезпечення малолітнього сина, зважив на те, що позивачкою частково в підтвердження позовних вимог надано належні докази (товарні чеки, платіжні інструкції), що підтверджують додаткові витрати, які вона щомісячно несе на забезпечення дитини, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність правових підстав для частково задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки щомісячно додаткових витрат у розмірі 4 780,83 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 6 СК України).

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частини перша - третя статті 181 СК України).

Згідно із статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Виходячи з аналізу статі 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», звернуто увагу судів на те, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Отже, додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. До особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права та належним чином оцінивши наявні в матеріалах справи докази, обґрунтовано виходив з того, що позивачка довела наявність особливих обставин, які викликають необхідність понесення нею додаткових витрат на утримання спільної з відповідачем дитини.

Доводи відповідача щодо того, що понесення позивачкою цих витрат не є необхідним, а є її особистою ініціативою районний суд оцінив у своєму рішенні і ці висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовані.

Також суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачка надала суду докази розміру додаткових витрат, які вона змушена нести щомісяця внаслідок хвороби малолітнього сина.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вінна підставіі судового наказу сплачує аліменти на сина наводились ним у відзиві на позовну заяву і суд першої інстанції також дав їм оцінку у своєму рішенні. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. Додаткові ж витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини, а пов`язані саме з особливими потребами дитини, в даному випадку хворобою і встановленням дитині інвалідності.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не взяв до уваги майновий стан сторін, а саме відсутність доходів у відповідача. Колегія суддів погоджується із запереченнями позивачки на цей довод, які полягають в тому, що відповідач є військовослужбовцем, отже отримує відповідне грошове забезпечення, а тому відсутність у нього доходів саме як у фізичної особи-підприємця не може бути прийняте апеляційним судом як підстава для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач на стадії апеляційного провадження у справі надав нові докази, а саме до апеляційного скарги - копію довідки із Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 15 квітня 2024 року щодо ОСОБА_2 та додатково - відповідь КНП «Консультативно-діагностичний центр дитячий Дніпровського району м. Києва» від 17 липня 2024 року щодо забезпечення дітей, які перебувають на обліку з діагнозом «Цукровий діабет» медичними препаратами.

На спростування наданих відповідачем доказів позивачка також надала відповідь КНП «Консультативно-діагностичний центр дитячий Дніпровського району м. Києва» від 02 вересня 2024 року і просила долучити цей документ до матеріалів справи в якості доказу.

Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Колегія суддів не вбачає підстав для прийняття нових доказів, які подав позивач разом із апеляційною скаргою та які сторони подали додатково в ході апеляційного провадження у справі, оскільки вони не навели підстави для їх прийняття судом апеляційної інстанції які б свідчили про об`єктивну неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачка наданими нею доказами довела факт понесення додаткових витрат на особливі потреби дитини і розмір цих витрат.

Надані позивачкою докази є належними, допустимими і достовірними, відповідачем не було спростовано факт наявності особливих обставини, які зумовлені негативним фактором у вигляді хвороби дитини, що безумовно вимагає додаткових матеріальних витрат, хоча це є його процесуальним обов`язком.

За наведених обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній