П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 565/742/24

Провадження № 22-ц/4815/1119/24

Головуючий у Кузнецовському міському суді

Рівненської області: суддя Демчина Т.Ю.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

10 липня 2024 року м. Вараш

Вараського району Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення безпідставно списаних коштів,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк" або банк) про стягнення грошових коштів в сумі 42 342,31 гривень, які були безпідставно списані з його карткового рахунку.

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю на момент розгляду справи предмета спору.

Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 9 000 гривень понесених витрат на надання правничої допомоги.

Приходячи до висновку про закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення по суті спору, суд виходив з того, що в ході судового розгляду представником банку були надані безперечні і переконливі докази про повернення позивачу спірних грошових коштів. Оскільки між сторонами не залишилося неврегульованих питань на час розгляду справи внаслідок виконання відповідачем грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 , що ним і не заперечувалось, тобто предмет спору був відсутній, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України це спонукало до закриття провадження у справі. При цьому суд дійшов переконання про можливість застосування норми ч.3 ст. 142 ЦПК України та відшкодування понесених витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу за рахунок АТ КБ "Приватбанк".

Ухвалу суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу банк оскаржив в апеляційному порядку, виходячи з підстав її незаконності та необґрунтованості, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, та порушенні норм процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про неврахування судом того, що жодних протиправних дій AT КБ "Приватбанк" відносно позивача вчинено не було. Так, 02 березня 2024 року після повідомлення ОСОБА_1 про спірні транзакції банком були подані заявки на оскарження платежів Chargeback (чарджбек) через відділ претензійної роботи до платіжної системи. Листом від 02 квітня 2024 року відповідач повідомив позивача про ініціацію претензійної роботи відповідно до правил Міжнародної платіжної системи. Відповідно до регламенту проведення роботи здійснюється протягом 120 днів, тобто кінцевий строк повернення коштів становив 02 липня 2024 року. В межах вказаного строку банк повернув грошові кошти, що вказує на передчасність цивільно-правового спору. Тому, на переконання заявника, у суду були відсутні підстави визнавати його дії чи бездіяльність неправомірною, а відтак відсутні підстави для стягнення судових витрат. Також вказувалося про те, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу значно перевищує встановлений законодавством граничний розмір, вона є неспівмірною із складністю справи, яка є малозначною, виконаній адвокатом роботі та недоведеною.

З наведених підстав просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення правничої допомоги.

У поданому відзиві позивач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, вважаючи оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Згідно з ч. 3 ст. 142 ЦПК України в разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Як зазначалось, ухвалою суду попередньої інстанції від 10 липня 2024 року провадження у справі закрито.

Ухвала суду в частині закриття провадження в справі в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Мотивом для закриття провадження у справі було заявлене банком відповідне клопотання саме у зв`язку з відсутністю предмета спору та надані нею докази, які підтверджували цю обставину.

При здійсненні процесуальної дії суд ґрунтувався на нормі пункту 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, тобто процесуальним правилом про закриття провадження в справі через відсутність предмета спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч. 1, пункту 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.

Позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Між тим, ОСОБА_1 в ході судового розгляду справи заяву про відмову від позову не було надано.

Навпаки, 17 червня 2024 року представник позивача адвокат Пузирко О.О. подав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив розглянути справу без участі позивача.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому були відсутні підстави для присудження стягнення понесених позивачем у справі витрат з відповідача в порядку ч. 3 ст. 142 ЦПК України, адже ОСОБА_1 від позову не відмовлявся.

Даний висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц, в якій, зокрема, вказано, що закриття провадження у справі через відсутність предмета спору, тобто в порядку пункту 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, заперечує застосування норми ч. 3 ст. 142 ЦПК України при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення судових витрат увагу на наведені обставини не звернув, що унеможливлює чинність оскаржуваного судового рішення в частині стягнення з банку на користь ОСОБА_1 правничої допомоги.

Підставою для часткового скасування ухвали суду першої інстанції з прийняттям нової постанови у відповідній частині згідно із п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити.

Скасувати ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 липня 2024 року в частині стягнення з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 9 000 (дев`ять тисяч) гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

В решті судове рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М.Ковальчук