ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1114/24Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/813/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Дідух М.Є.

з участю ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Магдич О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кметика Володмира Степановича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 липня 2024 року, ухвалене суддею Вийванком О.М., дата складення повного тексту 11 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначав, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , у серпні 2009 року за спільні кошти ними було придбано трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 91.7 кв.м., житловою площею 48.8 кв.м., право власності на яку було зареєстровано за відповідачкою.

10.09.2013 року відповідачка без його відома та його згоди подарувала вказану квартиру їхньому сину ОСОБА_2 . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С.

При укладенні договору дарування ОСОБА_1 вказала, що дана квартира належить їй на праві особистої приватної власності.

У п. п. 9,10 оспорюваного нотаріально посвідченого договору дарування зазначено, що яких - небудь прав третіх осіб як в межах, так і за межами України, на дану квартиру не має, на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб (в тому числі за договором найму (оренді), чи шлюбним договором, інші речові права і т. ін.), а дарувальник ставить до відому обдарованого, а обдарованому відомий той факт, що відчужувана квартира належить дарувальнику на праві особистої приватної власності.

Позивач указував, що ОСОБА_1 та їх спільний син ОСОБА_2 приховали факт перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у шлюбі.

Враховуючи вищевказане, позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_1 відчужила спірну квартиру без його згоди та відома, не визнаючи та порушуючи його права та законні інтереси, як співвласника спільного майна.

У зв`язку з наведеним просив суд:

визнати недійсним договір дарування квартири від 10.09.2013, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 5744787 від 10.09.2013 року на трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1

скасувати запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на на вищевказану квартиру номер запису права власності №5744787 від 10.09.2013 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 липня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Додатковим рішенням цього ж суду від 09 серпня 2024 року задоволено заяву представника відповідача адвоката Магдич О.О. про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою у даній цивільній справі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 500,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Кметик В.С. просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 2 липня 2024 року в частині застосування строку позовної давності скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Адвокат Кметик В.С. указує, що ОСОБА_3 про укладення договору дарування квартири у АДРЕСА_1 без його письмової згоди стало відомо у червні 2021 року, під час розмови з відповідачкою про сплату боргових зобов`язань згідно виконавчих листів, які перебували у відділі ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області з березня 2017 року, тому вважає, що саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявлений позов є негаторним, тому із урахуванням судової практики Верховного Суду з цього приводу, вимоги про застосування строку позовної давності на нього не поширюються.

Також апеляційна скарга містить посилання на правову позицію, висвітлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц про те, що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки його нікчемність установлена в нормі закону.

Адвокат Кметик В.С. указує, що відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження майном є підставою для визнання цього правочину недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Магдич О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зазначає, що позов ОСОБА_3 до колишньої дружини ОСОБА_1 та сина ОСОБА_2 , які є сторонами оспорюваного договору дарування, ніяк не може трактуватись як негаторний. Він відрізняється і за суб`єктивним складом, і за предметом, тому посилання апелянта на правові позиції, які передбачають непоширення на негаторний позов термінів позовної давності, вважає безпідставними.

Твердження представника апелянта про те, що на вимоги про визнання недійсності нікчемного договору позовна давність не поширюється, адвокат Магдич О.О. вважає необгрунтованими, оскільки договір дарування квартири від 10.09.2013 року належить до оспорюваних договорів, тобто його недійсність може бути встановлена на підставі рішення суду, а законом не встановлена норма про його недійсність (нікчемність).

Доводи позивача ОСОБА_3 про те, що він дізнався про оспорюваний договір лише у 2021 році, представник відповідачів вважає необгрунтованими, оскільки ОСОБА_3 разом з дружиною приймав рішення про дарування спірної квартири сину (що є визнаним сторонами фактом), він разом з відповідачкою відвідував нотаріуса саме з метою укладення договору дарування спірної квартири сину. Ці обставини не заперечуються позивачем. Якщо припустити, що позивач не знав про укладення вищевказаного правочину, то слід врахувати те, що він міг і повинен був дізнатись про цей факт, що узгоджується із усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, висвітленою у постанові від 22.05.2018 року справа № 369/6892/15-ц.

Представник позивача адвокат Кметик В.С. , будучи належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак надіслав клопотання про розгляд справи без його участі у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та представника відповідачів - адвоката Магдич О.О., які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

04.11.1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який було розірвано 17.02.2022 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/23164/21.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2

11.08.2009 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

10.09.2013 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 вищевказану трикімнатну квартиру, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458.

У заяві від 10.09.2013 року ОСОБА_1 повідомила, що відчужувана квартира є її особистою приватною власністю, що підтверджується відсутністю відмітки про реєстрацію шлюбу в тимчасовій посвідці для іноземців на постійне проживання. Заява посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С.

ОСОБА_3 був обізнаний про факт укладення вказаного договору дарування з дня його укладення, тобто з 10.09.2013 року, що підтверджується показаннями допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.05.2021 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що спірні правовідносин стосуються порушення права власності позивача на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом констатовано порушення прав позивача у зв`язку із відсутністю його згоди на укладення спірного договору, як співвласника майна, тому суд вважав, що його укладено у порушення норм СК України та ЦК України, які передбачають згоду співвласника на його укладення.

При цьому суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання його недійсним з підстав пропуску позовної давності при зверненні до суду із такими вимогами.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини та межі апеляційного оскарження, під час апеляційного перегляду справи необхідно вирішити питання, чи поширюється на спірні правовідносини положення інституту позовної давності та встановлення початку перебігу вищевказаного строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частини перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач ОСОБА_3 , звернувшись до суду з даним позовом 16 січня 2024 року, пропустив встановлений законодавством строк позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування недійсним, який був укладений 10.09.2013 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

При визначенні початкового моменту відліку позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Розумність характерна та властива для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення норм, що здійснюється при вирішенні спорів.

Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. Спірними правовідносини можуть вважатися протягом строку позовної давності, а випадку, якщо зацікавлені особи не звернулися до суду за захистом своїх прав у передбачений законом строк, правовідносини набувають ознак стабільності та передбачуваності.

Указані висновки здійснено Верховним Судом в постанові від 09.11.2022 року у справі № 592/5594/20

З урахуванням того, що спірний договір дарування квартири було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10.09.2013 року, установивши, що позивач був обізнаний про вчинення оспорюваного правочину у 2013 році, законним та обґрунтованим слід визнати висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду із цим позовом, який сплив у вересні 2016 року, що з урахуванням заяви представника відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування та відмови у задоволенні похідних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу про укладення договору дарування квартири стало відомо у червні 2021 року, під час розмови з відповідачкою про сплату боргових зобов`язань згідно виконавчих листів, які перебували у відділі ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області з березня 2017 року, тому саме з цього почався перебіг строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи із наступного.

Допитані у суді першої інстанції свідки підтвердили обізнаність ОСОБА_3 з вересня 2013 року про укладення договору дарування квартири на користь сина подружжя ОСОБА_6 .

Крім цього, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач має також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таким чином, пропущення позовної давності (встановленого законом строку на звернення до суду) за відсутності доказів про поважність причин пропуску якого, є підставою для відмови в позові, якщо особа не доведе, що про порушення права вона довідалася або могла довідатися в межах строку позовної давності.

Оскільки квартира по АДРЕСА_1 , була об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 , набута ними під час перебування у шлюбі у 2009 році, то в оцінці спірних правовідносин апеляційний суд виходить з презумпції цивільного права про те, що власність зобов`язує, а також враховує те, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску позовної давності та факт своєї необізнаності про існування оскаржуваного договору дарування від 10.09.2013 року. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема виявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Таким чином, з моменту укладення правочину позивач мав змогу довідатись про перехід права власності, тобто про порушення його прав.

Додані представником позивача до позовної заяви документи по виконавчих провадженнях та ухвала Тернопільського міськрайонного суду від 28.04.2017 року жодним чином не підтверджує доводів щодо обізнаності ОСОБА_3 про укладення оспорюваного правочину лише у червні 2021 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, та їх відображення у оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновку суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, позивачу надано вичерпну відповідь при кваліфікації спірних відносин, зокрема, про те, що заявлені ОСОБА_3 вимоги не є негаторними, тому у даному випадку позовна давність застосовується, відтак, доводи апеляційної скарги з цього приводу колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на позицію, висвітлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц, де виснувано, що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, колегія суддів вважає необгрунтованими, так як укладений 10.09.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування квартири не є нікчемним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

ОСОБА_3 просить визнати недійсним договір дарування квартири від 10.09.2013, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю його згоди на таке укладення. Тобто, даний правочин є оспорюваним.

Тому висновки, висвітлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, не є релевантними до спірних правовідносин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кметика Володимира Степановича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.