Справа № 569/7620/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Рівненської міської ради (далі - відповідач), в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частку житлової квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована 19.05.1993 року на ім"я її покійного дядька ОСОБА_3 та його дружини - ОСОБА_2 . За вказаною адресою вона зареєстрована з 26.06.1993 року. ОСОБА_2 виписалась з квартири 08.06.1993 року та виїхала в Російську Федерацію, покинувши дядька. З того часу відомостей про неї немає.

04.05.1994 року шлюб між дядьком та гр. ОСОБА_2 був розірваний.

18.08.1994 року дядько ОСОБА_3 склав на її користь заповіт і після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 вона отримала у власність 1/2 квартири АДРЕСА_2 .

З моменту реєстрації, 26.06.1993 року вона постійно проживала у зазначеній квартирі, сплачувала комувальні платежі.

Друга співвласниця ОСОБА_2 , з моменту зняття з реєстрації 08.06.1993 року жодного дня у вказаній квартирі не проживала, не приймала участі у сплаті комунальних платежів, не цікавилась станом квартири та взагалі в ній не з?являлась. Діти ОСОБА_2 як громадяни країни агрессора спадкувати 1/2 квартири в Україні не мають права, тому вона звернулась до суду аби належним чином оформити право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2 .

Вважає, що оскільки вона володіє нерухомим майном близько 30 років, таким чином має право отримати право власності на 1/2 частину нерухомого майна за набувальною давністю.

Ухвалою від 25 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунув.

Ухвалою від 06 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою від 09 липня 2024 року суд відмовив у прийнятті заяви про визнання позову відповідачем Рівненською міською радою, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 17 вересня 2024 року суд витребовував із Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину ОСОБА_2 державного кордону України в період з 01.06.1993 року по 01.09.2024 року.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце його проведення, 18 жовтня 2024 року представник позивача подала заяву, в якій просила справу розглядати без її та позивача участі.

Представник відповідача також в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце його проведення. 03 липня 2024 року представник відповідача Н.Мозоль подала клопотання, в якому не заперечила проти задоволення позовних вимог і просила справу розглядати без участі представника.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показав, що є сусідом ОСОБА_1 та підтвердив, що в даній квартирі ОСОБА_2 не проживає, за квартирою доглядає позивачка.

Вирішуючи питання щодо наявності законних підстав для визнання позову відповідачем та задоволення позову у зв`язку з цим, суд враховує наступне.

Судом встановлено, що 19 травня 1993 року Фондом державно-комунального майна міської Ради народних депутатів було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

З Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку за адресою АДРЕСА_3 , слідує, що у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Міськвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне 15 січня 1999 року.

Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано 04 травня 1994 року.

З довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 17135 від 16.05.2022 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_1 з 26.06.1993 року.

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати за законом де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося заповів ОСОБА_1 , що підтверджується заповітом, посвідченим Першою Рівненською державню нотаріальною конторою 18 серпня 1994 року та зареєстрованого в реєстрі за №І-4212.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Рівненської області Любинською Я.І. 10 березня 2000 року, спадкоємицею майна ОСОБА_3 , яке складалося з частини квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

Право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зареєстровано Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 14 березня 2000 року.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказує, що вона добросовісно, відкрито, безперервно, починаючи з дня смерті ОСОБА_3 володіла спірною квартирою, так і вона добросовісно, відкрито, безперервно, починаючи з дня коли ОСОБА_2 виїхала за межі України (1993 р.) також володіє спірною квартирою, тому є всі підстави для визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири, яка належала ОСОБА_2 , за набувальною давністю.

З долученої позивачем довідки №12 від 05 серпня 2024 року, виданої ОСББ «Бузковий цвіт» вбачається, що станом на 05 серпня 2024 року співвласницею квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , яка проживає за вказаною адресою та здійснює оплату послуг ОСББ з 27 січня 2017 року по даний час.

На виконання вимог ухвали суду щодо перетинання державного кордону України у період з 01 червня 1993 року по 01 вересня 2024 року стосовно громадянки ОСОБА_2 . Головним центром обробки спеціальної інформації повідомлено, про неможливість надання такої інформації.

На підтвердження користування спірним майном позивачкою долучено до матеріалів справи відповідні квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, з яких вбачається, що ОСОБА_1 оплачувала комунальні послуги за спірну квартиру.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої, другої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, в постанові від 14 травня 2019 року по справі №910/17274/17, не вбачала підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що власник 1/2 частки квартири ОСОБА_2 виїхала в 1993 році до Російської Федерації на постійне місце проживання і з цього часу до квартири не приїздила, не цікавилася нею та не здійснювала комунальні платежі. Вона як власник 1/2 частини квартири добровільно залишила спірну квартиру і дуже тривалий час без поважних причин не проживає в ній, хоча жодних перешкод в реалізації її права проживання у спірній квартирі і користуванні нею позивач їй не чинила.

Тобто, позивач володіє спірним майном відкрито та безперервно більше десяти років, не приховуючи факту знаходження майна в її володінні. Зазначені обставини свідчать про добросовісність володіння позивачем 1/2 частки квартири, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 .

Аналогічні відомості підтвердив свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито, безперервно користуватися 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , і якою понад 10 років добросовісно, відкрито, безперервно володіла ОСОБА_1 вказані обставини не спростовуються належними та допустимими доказами, та, зокрема, факт добросовісного заволодіння позивачем нерухомим майном стверджується матеріалами справи, а тому суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності за набувальною давністю, оскільки незаконність набуття права власності не випливає із закону та прямо не встановлена судом.

За таких обставин, заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Слід також зазначити, що рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач Рівненська міська рада, місцезнаходження: вул. Соборна, буд. 12-А, м. Рівне, .

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.

Суддя Н.Г. Кучина