КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/8432/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ємець Світлани Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року про відмову у відкритті провадження у складі ОСОБА_2 ,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася у суд із заявою у якій просила встановити факт помилкового накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 вересня 2002 року накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі свідоцтва про право на житло, виданого 10 грудня 1999 року Державною адміністрацією Московського району м. Києва.

Підставою звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення стало рішення №67104235 від 06 квітня 2023 року державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_3 . Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відмову у скасуванні арешту вказаного нерухомого майна на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 06 квітня 2006 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі.

В апеляційній скарзі адвокат Ємець С.М. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, просить скасувати її, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що належне право власності скаржниці на квартиру ніким не оспорюється.

Вказує, що 03 червня 2015 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний запис №437 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . У зв`язку з укладанням шлюбу було змінено дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Зазначає, що у вересні 2021 року скаржниці стало відомо про те, що на належну їй 1/3 частку квартири за вказаною адресою накладено арешт. Отримавши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналась, що арешт накладено 20 жовтня 2004 року під реєстраційним номером обтяження 1396169 реєстратором Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори. Підставою для обтяження зазначена ухвала Народного суду Солом`янського району м. Києва К-16 від 18 вересня 2002 року.

Посилається на те, що в квітні 2023 вона звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про скасування реєстрації обтяження на належну їй частку квартири.

Рішенням Державного реєстратора № 67104235 від 06 квітня 2023 року скаржниці було відмовлено. Підставою для відмови стала наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме: ухвалою суду від 06 квітня 2006 року у справі № 2-1748-1/02 скасовано ухвалу суду про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 не існує) від 13 вересня 2002 року, а підставою для накладення арешту, відповідно до Інформаційної довідки, зазначена ухвала суду від 18 вересня 2002 року з арештом на квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, різниться номер справи, в межах якої було накладено, а в подальшому скасовано арешт.

Звертає увагу суду на те, що вважаючи, що в ухвалі Народного суду Солом`янського району від 06 квітня 2006 року у справі №2-1748-1/02 допущені помилки, 05 червня 2023 року я звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою про виправлення помилки в ухвалі Народного суду (справа №760/12596/23, провадження 2- во/760/1/24). В межах зазначеної справи судом зроблено запит на адресу суду №760/12596/23/67731/2023 від 17 жовтня 2023 року. Відповідно до листа за підписом Заступника голови суду О.Бурлака від 31 жовтня 2023 року № 69199 в приміщенні архіву Солом`янського районного суду м. Києва за адресою: вул. Грушецька,1 матеріалів цивільної справи №2-1748-1/02 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права власності на частину квартири не виявлено, оригінал рішення по справі відсутній.

Крім того, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2024 року (справа №760/12596/23, провадження 2-во/760/1/24) було встановлено, що ОСОБА_8 не є учасником зазначеної справи, в межах якої накладено арешт на 1/3 частину належної їй на праві власності кв. АДРЕСА_1 та відмовлено в задоволенні заяви Ємець С.М. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 про виправлення помилок з посиланням на ст. 269 ЦПК У країни, відповідно до якої суд може виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки з власної ініціативи або за заявою учасників справи.

Вважає, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що існує спір про право.

Посилається на те, що встановлення факту помилкового накладення арешту на належну їй частку в квартирі тягне за собою юридичний наслідок - реєстрацію скасування арешту.

Скаржниця вказує, що за відсутності між сторонами спору про право, дана справа може бути розглянута в порядку окремого провадження.

Звертає увагу суду на те, що саме суддя Народного суду Солом`янського району у 2002 році безпідставно, без належної перевірки застосував арешт на належне їй майно в забезпечення позову певної особи, прізвище, ім`я, по-батькові якої співпадає з її; саме суддею Солом`янського районного суду у 2006 році винесена ухвала про скасування помилково накладеного арешту, допустивши численні помилки у документі; саме працівниками Солом`янського районного суду м. Києва втрачено цивільну справу, в межах якої накладався арешт на її майно, що позбавило її можливості ідентифікувати особисті дані відповідача ОСОБА_8 (в тому числі рік народження) з метою підтвердження того факту, що вона не була учасницею зазначеної справи.

В судовому засіданні адвокат Ємець С.М. в інтересах ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився про розгляд справи повідомлявся належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги заявника про встановлення факту помилкового накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. ст. 293, 315 ЦПК України.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

Звертаючись у суд із заявою ОСОБА_1 просила встановити факт помилкового накладення арешту на належну їй 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки немає можливості в інший спосіб захистити своє право власності (розпорядження) нерухомим майном.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 03 червня 2015 року Серія НОМЕР_1 ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 та змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а.с. 11).

Убачається, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 10 грудня 1999 року (а.с. 13).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 січня 2022 року на підставі ухвали Нарсуду Солом`янського р-ну від 18 вересня 2002 року накладено арешт на належну ОСОБА_11 частину квартири (а.с. 14).

Отже, у цій справі встановлення заявленого ОСОБА_1 факту, що має юридичне значення, фактично ґрунтується на не згоді з накладеним арештом на частку нерухомого майна, яке належить їй на праві власності.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено, що "з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами)".

До схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі Закон).

Колегія суддів зауважує, що інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Таким чином, вимоги заявниці про встановлення факту з урахуванням встановлених обставин не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. ст. 293, 315 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав скасування ухвали суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду, яка постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ємець Світлани Миколаївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: