ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 644/1660/23

провадження № 22-ц/818/3338/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 червня 2023 року, ухвалене суддею Клименком А.М.

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачами послуг, які надає підприємство, однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у них утворилася заборгованість, яка за період з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року становить 79 085,74 грн.

Також підприємством нараховано інфляційні втрати в розмірі 9530,43 грн та 3% річних в розмірі 1517,09 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 79 085,74 грн, інфляційні витрати в розмірі 9530,43 грн, 3% річних в розмірі 1517,09 грн та судовий збір в розмірі 2684,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 червня 2023 року позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що утворилась за період з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року, у сумі 79 085,74 грн, інфляційних витрат в сумі 9530,43 грн, 3% річних в сумі 1517,09 грн; стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» витрати по сплаті судового збору по 894,66 грн з кожного.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення скасувати, позов задовольнити частково, стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року з урахуванням строку позовної давності; в іншій частині позовних вимог відмовити; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 04 квітня 2022 року вони не проживають за місцем реєстрації, оскільки є внутрішньо переміщеними особами, у зв`язку з чим не були повідомлені судом першої інстанції про розгляд справи та були позбавлені можливості скористатися своїми процесуальними правами, зокрема подати заяву про застосування строку позовної давності. Зазначили, що з даним позовом підприємство звернувся до суду 30 березня 2023 року, а період нарахування заборгованості становить з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року, тому з урахуванням строку позовної давності стягненню підлягає заборгованість за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Вказали, що загальна площа квартири становить 64,2 кв м, а житлова площа 40,8 кв м, однак під час проведення розрахунку заборгованості позивачем невірно зазначено опалювальну площу квартири, внаслідок чого такий розрахунок не є вірним.

27 серпня 2024 року за допомогою системи «Електронний суд» Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» до суду апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалося на те, що в відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання КП «Харківські теплові мережі» зазначена опалювальна площа квартири АДРЕСА_2 , також ця площа зазначається у квитанціях про нараховані послуги, яку відповідачі отримують щомісяця. З будь-якими заявами щодо нарахованих платежів відповідачі до КП «Харківські теплові мережі» не звертались. У разі необхідності внесення змін для перерахунку по гарячій воді, з метою зменшення оплати, у зв`язку з тимчасовою відсутністю, в дані абонента КП «Харківські теплові мережі» по нарахуванням за надані послуги, необхідно звернутись до районної філії КП «Харківські теплові мережі» або центрального абонентного залу і надати документи, на підставі яких будуть внесені коригування. В квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний прилад гарячої води не встановлений, тому нарахування відбувались за нормами споживання гарячої води. З будь-якими заявами, щодо зміни фактичної кількості споживачів послуг, нарахованих платежів, тощо відповідачі до КП «Харківські теплові мережі» не звертались. Відповідачі по справі з 01 листопада 2012 року по 31 жовтня 2021 року користувались послугами КП «Харківські теплові мережі» отримуючи послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води, але в порушення положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» оплату свідомо не здійснювали. Таким чином, у разі застосування судом строку позовної давності, заборгованість відповідача за послуги з теплопостачання в межах строку позовної давності за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, борг відповідачів складатиме: 60 738,29 грн борг за послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання; 9530,43 грн - інфляційні втрати; 1517,09 грн - 3% річних.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них в солідарному порядку заборгованості, а також нарахованих інфляційних втрат та 3% річних у заявлених розмірах.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23 березня 2023 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.4).

Також матеріали справи свідчать, що особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_2 .

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку АДРЕСА_3 .

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг теплопостачання, однак відповідачі не виконували належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в результаті чого за період з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року становить 79 085,74 грн.

Також підприємством за період з березня 2020 року по лютий 2022 року включно нараховано інфляційні втрати в розмірі 9530,43 грн та 3% річних в розмірі 1517,09 грн.

Відповідно до довідки № 6316- від 04 квітня 2022 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , а згідно з довідкою № 1601- від 11 серпня 2022 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно до довідки № 6316- від 04 квітня 2022 року ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , а згідно з довідкою № 1601- від 11 серпня 2022 року ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 16 жовтня 2006 року, видане Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 . Загальна площа квартири становить 64,2 кв м.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 березня 2019 року спадкоємцем частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його мати ОСОБА_2 . Загальна площа квартири становить 64,2 кв м, житлова площа 40,8 кв м.

Аналогічна інформація зазначена у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 158214428 від 02 березня 2019 року.

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа квартири становить 64,2 кв м, житлова площа 40,8 кв м.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивована тим, що їх не було належним чином повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим вони були позбавлені можливості скористатися своїми процесуальними правами, зокрема подати заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2023 року відкрито спрощене провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами позовного провадження без виклику сторін.

Як вбачається з матеріалів справи ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 , ані інші відповідачі у справі не отримували з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи, оскільки повідомлення, які направлялися на адресу відповідачів повернулося до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про відмову відповідачів від одержання повідомлення чи про їх незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідачі у справі не були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції.

За таких умов, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року надавались ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, які повинні оплатити надані послуги.

З відомості нарахування та оплати за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_6 , вбачається, що за період з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 79 085,74 грн.

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» також нараховано 9530,43 грн сума інфляційних витрат за час прострочення та 1517,09 грн три процента річних від простроченої суми, на що підприємством також надано відповідні розрахунки.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачам, матеріали справи не містять.

Щодо заявленого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції клопотання про застосування строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вказували на пропущення позивачем позовної давності та неповідомлення його судом першої інстанції про розгляд справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 43 рішення ЄСПЛ від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції (№ 2)»).

Як вбачається із матеріалів справи, 06 червня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи ухвалив рішення у даній справі.

Судова кореспонденція надсилалася відповідачам та до суду першої інстанції повернута з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.15-20).

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не отримували з суду першої інстанції повідомлень про розгляд справи, у зв`язку з чим не були належним чином повідомлені про розгляд справи судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачів, що не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаних учасників справи про розгляд справи. Зазначене є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідачів про застосування позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неоднаразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

При цьому, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року, до суду позивач звернувся 13 квітня 2023 року, під час дії карантину, який був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на підставі Постанови КМУ від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Внаслідок дії цього Закону України усі вимоги, за якими припинився (сплив) трирічний строк загальної позовної давності під час дії карантину були продовжені.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У спірних правовідносинах обов`язок споживача - відповідача у справі сплатити за надані позивачем послуги визначений ч.1, 3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - щомісяця, а тому заборгованість, яка існувала в межах трирічного строку позовної давності на день набрання чинності згаданого Закону України № 540-IX, 02 квітня 2020 року, тобто по зобов`язанням зі строком виконання з 02 квітня 2017 року, вважається такою, що позовна давність щодо них не спливла.

Установивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 листопада 2012 року по 23 лютого 2022 року у них утворилась заборгованість, однак враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише 30 березня 2023 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 листопада 2012 року по 02 квітня 2017 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачами заявлено вимогу про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, межі заявлених Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» позовних вимог, заяву про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку на строк дії карантину, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги в межах позовної давності за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, яка, за вирахуванням сплачених коштів в рахунок сплати заборгованості за надані послуги, становить 60 738,29 грн.

При цьому, розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів визначено з урахуванням того, що предметом спору є заборгованість зі сплати комунальних послуг, які оплачуються щомісячно, у наступному місяці за попередній.

Також, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» за період з березня 2020 року по лютий 2022 року включно, нараховано інфляційні втрати в розмірі 9530,43 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1517,09 грн, який також підлягає стягненню з відповідачів.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що загальна площа квартири становить 64,2 кв м, а житлова площа 40,8 кв м, однак під час проведення розрахунку заборгованості позивачем невірно зазначено опалювальну площу квартири, внаслідок чого такий розрахунок не є вірним, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки згідно загальних положень Правил надання послуги з постачання теплової енергії опалювана площа (об`єм) приміщення - загальна площа (об`єм) приміщення без урахування площі лоджій, балконів, терас. Згідно з технічним паспортом від 11 лютого 2019 року загальна площа квартири становить 64,2 кв м, балкони площею 3,5 кв м та 2,1 кв м до загальної площі квартири не включені, застосовано відповідний коефіцієнт розрахунку площі. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі зверталися до підприємства з заявами щодо невідповідності опалювальної площі у квартирі.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задоволено на 70,49%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1891,95 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» по 630,65 грн з кожного.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково на 29,51%, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 598,46 грн підлягає стягненню з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожній по 299,23 грн.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 331,42 грн з кожної (630,65 грн 299,23 грн).

Таким чином, з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 630,65 грн, а з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 331,42 грн з кожної.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що утворилась за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 60 738,29 грн, інфляційних витрат в розмірі 9530,43 грн, 3% річних в розмірі 1517,09 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір в розмірі 630,65 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 331,42 грн з кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова