головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним - залишено без розгляду (а.с. 154).

15 липня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просив стягнути з позивача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 10 500 грн.

В обґрунтування заяви вказував, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у розмірі 10 500 грн, оскільки саме на цю суму підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі та заява про їх відшкодування і розрахунок були заявлені та надані у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про недоведеність матеріалами справи необґрунтованих дій позивача при поданні позовної заяви та заяви про залишення позову без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Вказує, що позивач ОСОБА_2 не є стороною даного договору довічного утримання (догляду), тому не наділена правом щодо зміни його умов чи припинення існуючих між сторонами договірних відносин, звідси - не має законних повноважень заявляти до суду вимогу про визнання даного договору недійсним і фактично є неналежним позивачем в даній справі.

Вважає, що із змісту та вимог заявленого ОСОБА_2 позову не вбачається, в чому саме порушені її особисті права та інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами, підтверджуються тим фактом, що всі заяви ОСОБА_2 про захворювання психічного характеру ОСОБА_4 на момент укладення нею спірного договору носили завідомо неправдивий характер і мали на меті лише одну корисну ціль - в подальшому самій заволодіти переданим ОСОБА_5 відповідачу майном.

Наголошує, що наведені ОСОБА_2 в своєму позові обставини на обґрунтування заявлених нею вимог останньою були просто надуманими, позивач не надана жодного медичного документа, які принаймні б вказували на можливі симптоми психічної хвороби ОСОБА_4 на час укладення нею спірного договору.

Вважає, що заявлений ОСОБА_2 позов був завідомо безпідставним, а спір мав очевидно штучний характер, що є прямим підтвердженням факту зловживання позивачем процесуальними правами.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2024 року заяву представника позивача про залишення позову без розгляду задоволено, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним - залишено без розгляду (а.с. 154).

15 липня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просив стягнути з позивача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 10 500 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу на підставі ч. 5 ст. 142 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з недоведеності необґрунтованих дій позивача ОСОБА_2 . Звернення ОСОБА_2 до суду за захистом порушеного права, а також її дії, направлені на такий захист, не свідчать про зловживання процесуальними правами.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч. 6 ст. 142 ЦПК України, у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 цього Кодексу.

Згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необґрунтованих дій позивача, таких як зловживання процесуальними правами, виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами маємо розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача. Саме по собі звернення позивача до суду за захистом порушеного права не може свідчити про зловживання процесуальними правами, а дії, направлені на захист свого права, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Разом із цим, залишення заяви без розгляду у зв`язку з відмовою від позову - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд зазначив, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Так, матеріалами справи встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21 листопада 2023 року (а.с. 61).

6 листопада 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Рябокляч К.О. подав відзив на позовну заяву, в якому просив стягнути з позивача судові витрати (а.с. 76-79).

Відповідно до протоколу судового засідання від 21 листопада 2023 року, в судовому засіданні брали участь позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат - Малевська Є.Ю., а також представник відповідача адвокат - Рябокляч К.О. Крім того у судовому засіданні було розглянуте клопотання сторони позивача про призначення експертизи та ухвалою від 21 листопада 2023 року призначену у справі психіатричну експертизу (а.с. 83-86).

18 січня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Горлатий О.В. подав до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.113).

23 травня 2024 року на адресу суду надійшов висновок психіатричної експертизи (а.с. 117-133).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду на 10 липня 2024 року (а.с.134).

3 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Горлатий О.В. подав до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.140).

4 червня 2024 року позивач ОСОБА_2 подала до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.140).

Після ознайомлення із матеріалами справи та психіатричною експертизою, представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Малевська Є.Ю. подала до суду клопотання про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (а.с.152).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 липня 2024 року клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду задоволено та позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лішневська О.Г., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н.М. про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним - залишено без розгляду (а.с. 154).

Таким чином, судом встановлено, що розгляд справи тривав з жовтня 2023 року по липень 2024 року, тобто понад 9 місяців.

Реалізація позивачем права на подання позову до суду у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ними в якості відповідача, який з метою ефективного захисту своїх прав змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею.

Визначений позивачем при пред`явлені позову до суду відповідач ОСОБА_1 відреагував на відкриття провадження та протягом 9 місяців з часу відкриття провадження у справі приймав участь у розгляді справи через представників - адвокатів Рябокляч К.О. та Горлатого О.В. , якими подано до суду відзив на позовну заяву, із зазначенням про стягнення судових витрат, клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 76-80; 145-148). Представники відповідача ОСОБА_1 в приміщенні суду знайомились з матеріалами справи 18 січня 2024 року та 3 червня 2024 року ( а.с. 113, 140).

Отже, суд першої інстанції зосередившись на загальних положеннях розподілу судових витрат між сторонами, передбачених частиною 9 статті 141 ЦПК України, не надав при цьому оцінку діям сторін у справі, які призвели до залишення позову без розгляду, на предмет їх обґрунтованості або необґрунтованості в розумінні приписів, що містяться у частинах 3, 5 ЦПК України.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції не застосовував вказані критерії та не звернув увагу на те, що у разі залишення позову без розгляду у зв`язку з відмовою позивача від позову, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з таким позовом, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття провадження, брали участь у розгляді справи, понесли судові витрати і могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що позивач, звернувшись з позовом за захистом своїх прав, які вважала порушеними у 2023 році, вчиняла дії щодо затягування розгляду цієї справи, серед іншого, призначення експертизи, позивач майже через 9 місяців з часу відкриття провадження у справі звернулась до суду із заявою про залишення позову без розгляду, зокрема, до відповідача ОСОБА_1 , без зазначення обґрунтованих причин такої відмови.

Такі дії позивача свідчать про зловживання своїми процесуальними правами, а тому не можуть вважатися обґрунтованими.

У зв`язку з цим наявні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу відповідно до частини 5 статті 142 ЦПК України.

У частині першій статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно із частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовахі в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації праві обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та, розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, колегією суддів апеляційного суду враховується, що 26 жовтня 2023 року між адвокатом Рябокляч К.О. та ОСОБА_1 укладено договір №03/10 про надання професійної правничої допомоги (а.с. 173-174).

Відповідно до умов зазначеного договору адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів клієнта.

Відповідно до п.п. 3.1. договору, адвокат та клієнт узгодили вартість послуг в Київському апеляційному суді у фіксованому розмірі 10 500 грн (а.с.173).

Згідно п.п. 3.4. оплата за виконану роботу здійснюється на підставі акта прийняття-передачі виконаних робіт.

Відповідно до акта прийняття-передачі виконаних робіт від 12 липня 2024 року, адвокатом виконано роботу на суму 10 500 грн (а.с. 172).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 01-07 від 12 липня 2024 року ОСОБА_1 оплатив послуги адвоката Рябокляч К.О. в сумі 10 500 грн (а.с. 171).

Матеріалами справи підтверджується, що у відзиві на позовну заяву сторона відповідача ОСОБА_1 зазначала про намір стягнення судових витрат.

Повноваження представника відповідача - адвоката Рябокляч К.О. на надання ОСОБА_1 правової допомоги в Святошинському районному суді м. Києва підтверджено адвокатським ордером від 26 жовтня 2023 року № АІ1285852 (а.с. 147).

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку

з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Колегія суддів врахувала, що сторона позивача не подавала клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, доводів щодо неспівмірності витрат не заявляла.

Як зазначалося, правнича допомога, надана ОСОБА_1 в суді першої інстанції, полягала виключно в підготовці відзиву на позовну заяву, участі в одному судовому засіданні та клопотанні про відкладення розгляду справи. Гонорар адвоката становить 10 500 грн.

У постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, колегія суддів дійшла переконання, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку лише двох процесуальних документів, один з яких клопотання про відкладення розгляду справи, а тому заявлений відповідачем розмір судових витрат, понесених в суді першої інстанції, підлягає зменшенню до 2 000 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги, дають підстави для висновку, що оскаржувана ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року постановлена помилково.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а оскаржувану ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у суді першої інстанції, яка з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 142, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба