Справа № 462/5931/23 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/3780/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника АТ «Сенс Банк» Блажевського П.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних від суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07-586, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 50 000 доларів США зі сплатою 15% річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором 18 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 600/02.1-09-264, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником умов кредитного договору. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредитув розмірі 72768,97 доларів США та 92182,34 грн. 15 жовтня 2019 року відбулося приєднання Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Покликається на те, що відповідачі не виконали зобов`язання, визначене рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року, а боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на 23 лютого 2022 року розмір нарахованих 3 % річних та інфляційних втрат від суми заборгованості, встановленої рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року, становить 379 768,57 грн. та складається із: заборгованості за ставкою 3% річних на кредитну заборгованість за кредитом, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 10 819,48 доларів США, що становить 313631,87 грн.; заборгованості 3 % річних на пеню за несвоєчасне повернення кредиту, пеню за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 13706,12 грн.; заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість в розмірі 52430,57 грн.

Вважає, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором , який боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користьАкціонерного товариства «Сенс Банк» суму трьох відсотків річних та інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання у розмірі 379768,57 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2023 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» суму 3% річних та інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання у розмірі 379768,57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» по 2848,27 грн судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на цю квартиру банк звернув стягнення як на предмет іпотеки ще у 2015 році, у зв`язку з чим вищезазначене житло належить іншим особам. Судом першої інстанції не встановлено фактичну адресу місця проживання відповідача, внаслідок чого не виконано процесуального обов`язку щодо надсилання йому всіх процесуальних документів, не забезпечено йому права на подання відзиву на позовну заяву, а також інших процесуальних прав, в тому числі і права заявити клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності. На думку апелянта дана справа помилково віднесена судом до малозначних і розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки ціна позову перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а розгляд в порядку спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду. Звертає увагу, що кредитний договір був забезпечений іпотекою, на предмет іпотеки звернуто стягнення в позасудовому порядку, а після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником фізичною особою, є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки, договором про надання кредиту чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника АТ «Сенс Банк» Блажевського П.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду є обов`язковим до виконання та з огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості та не виконали рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.01.2015, у АТ «Сенс Банк» відповідно до статті 625 ЦК України виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на всю суму заборгованості, зазначену в рішенні суду.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 липня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №600/02.1-07-586 /а.с. 8-14/.

18.07.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №600/02.1-09-264 /а.с. 17 зворот-18/.

05.11.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту №600/02.1-07-586 від 18.07.2008.

02.06.2009 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №600/02.1-07-586 від 18.07.2008.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положенням статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом ч. 2 ст. 543 ЦК України солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Як встановлено судом, у зв`язку із невиконанням відповідачами вищевказаних договорів, ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/6868/14-ц від 20.01.2015 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 45280,98 доларів США заборгованості за кредитом, 27487,99 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом, 32487,54 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 59694,80 грн пені за несвоєчасне повернення відсотків, а всього 72768,97 доларів США та 92182,34 грн заборгованості за договором кредиту №600/02.1-07 від 18 липня 2008 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3654,00 грн сплаченого судового збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі статуту АТ «Сенс Банк» судом встановлено, що АТ «Сенс Банк» є правонаступником всього майна, прав і зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту.

Стаття 18 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню по всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Правова позиція щодо застосування ст. 625 ЦК України в разі прострочення виконання боржником рішення суду висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 по справі № 686/21962/15-ц, у постановах Верховного Суду у справах № 310/5419/15-ц від 11.07.2018, № 463/4711/15 від 04.07.2018, № 703/4704/15-ц від 28.02.2018, № 361/7939/2015ц від 06.08.2018.

На час звернення до суду з позовом, рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/6868/14-ц від 20.01.2015 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 72768,97 доларів США та 92182,34 грн заборгованості за договором кредиту №600/02.1-07 від 18 липня 2008 року не виконано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно вказав на те, що відповідачі, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання ними згаданого рішення суду.

Згідно наданого АТ «Сенс Банк» розрахунку заборгованості трьох процентів річних, нарахованих за період з березня 2017 року дот лютого 2022 року на підставі статті 625 ЦК України на суму заборгованості, стягнуту за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20.01.2015 року по тілу кредиту та процентів за користування кредитними коштами, що є основним зобов`язнням, становить 10819.48 дол. США.

Наданий банком згаданий розрахунок трьох процентів річних, нарахованих на суму основного зобов`язання, відповідачами, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не спростований належними та допустимими доказами, іншого розрахунку ними суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що оскільки рішення суду є обов`язковим до виконання, однак відповідачі не виконали рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.01.2015, у АТ «Сенс Банк» виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України, які підлягають нарахуванню на суму основного зобов`язання.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нарахована на підставі статті 625 ЦК України сума трьох відсотків річних на суму основного зобов`язання, що включає заборгованість по тілу кредиту та заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, становить 10819.48 дол. США та підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів трьох відсотків річних та інфляційних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України на стягнуту рішенням суду суму заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 32487.54 грн. та суму заборгованості по пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 59694.80 грн., оскільки три відсотки річних та інфляційні на підставі статті 625 ЦК України можуть бути нараховані лише на основне грошове зобов`язання, та не підлягає застосуванню до штрафних санкцій, якими є пеня.

Суд першої інстанції не врахував те, що обов`язок зі сплати суму неустойки не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК України, це штрафна санкція, а не основне зобов`язання, а відтак відсутні підстави для застосування статті 625 ЦК України, для нарахування трьох процентів річних та інфляційних на стягнуту рішенням суду пеню.

З огляду на вищенаведене, висновки суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги АТ «Сенс Банк» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 трьох процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України на зазначену в рішенні суму заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі 32487.54 грн та на зазначену в рішенні суду суму заборгованості пені за несвоєчасне повернення відсотків в розмірі 59694.80 грн., є безпідставними, а відтак позовні вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на вищенаведене, солідарному стягненню з відповідачів підлягають три проценти річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України на стягнуту за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20.01.2015 року заборгованість по тілу кредиту та по процентах за користування кредитними коштами в розмірі 10819.48 дол. США, а відтак позовні вимоги АТ «Сенс Банк» підлягають до часткового задоволення.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачі не скористалися процесуальним правом подати відзив на позовну заяву, в якому викласти свої заперечення та надати докази на підтвердження належного виконання рішення суду про стягнення з них заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Про розгляд справи судом першої інстанції відповідачам було відомо, що підтверджується тим, що представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності в суді першої інстанції ним не заявлялося, хоча і відповідачі, і їх представник не були позбавлені можливості подати таку заяву суду першої інстанції.

Подання ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції заяви про застосування до даних правовідносин наслідків спливу позовної давності не може бути підставою для задоволення цієї заяви, для застосування наслідків спливу позовної давності судом апеляційної інстанції, оскільки така заява підлягала поданню та розгляду судом першої інстанції.

Крім цього, з розрахунку заборгованості трьох процентів річних та інфляційних, наданого АТ «Сенс Банк», вбачається, що три проценти річних на суму заборгованості, стягнуту рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20.01.2015 року по тілу кредиту та процентах за користування кредитними коштами, нараховані за період з березня 2017 року до лютого 2022 року.

Згідно з положеннями статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями частини другої статті 258 ЦК України унормовано, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

30 березня 2020 року прийнято Закон України № 540-IX, яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 … цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, продовжено на строк дії карантину.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07.09.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 679/1136/21 та номеру провадження 61-5238св22 дійшов висновку, що пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, навіть коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Крім цього, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення.

Між тим, пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні на усій її території введено воєнний стан Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24 лютого 2022 року, який неоднократно продовжувався та діє по сьогодні.

Наведене спростовує доводи апелянта про пропуск позивачем позовної давності.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт також покликається на те, що кредитний договір був забезпечений іпотекою, на предмет іпотеки звернуто стягнення в позасудовому порядку, а після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником фізичною особою, є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки, договором про надання кредиту чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, зазначені твердження апелянта, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами, апелянт не надав суду доказів на підтвердження звернення стягнення на предмет іпотеки саме в позасудовому порядку, а відтак такі доводи апеляційної скарги є безпідставні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 10 819,48 дол. США - трьох відсотків річних від основної простроченої суми заборгованості згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 січня 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог АТ « Сенс Банк» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17.10.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк