ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/8417/24 Провадження 2/636/2696/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 місто Чугуїв

Суддя Чугуївського міського суду Харківської області Оболєнська С.А., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна,

встановила:

Представник позивача, ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою.

Згідно ч.1 ст.175 ЦПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просить суд скасувати обтяження у вигляді арешту майна, що належало його померлому батьку, ОСОБА_3 , накладеного на підставі постанови від 25.06.2011 винесеної Червонозаводським ВДВС Харківського МУЮ в рамках виконавчого провадження №21609265.

Як зазначає позивач, ОСОБА_1 , він є власником частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім нього, в рівних частках (по частки на кожного), власниками зазначеної квартири є: ОСОБА_3 (померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача), ОСОБА_2 (мати позивача) та ОСОБА_4 (рідний брат позивача).

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач ОСОБА_1 вказує, що він є спадкоємцем майна померлого батька ОСОБА_3 на частину вищевказаної квартири, проте приватним нотаріусом було відмовлено у здійсненні реєстрації права власності, оскільки на вказане майно накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Таким чином він позбавлений можливості реалізувати своє законне право на прийняття спадщини після померлого батька.

Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (аб.1 п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22 (провадження № 61-11005св22) зазначено, що установивши, що заявник як спадкоємець після смерті свого батька не був залучений стороною виконавчого провадження № НОМЕР_1, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що заявник не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, яке завершене, та обґрунтовано повернули йому скаргу. Водночас суди попередніх інстанцій підставно звернули увагу на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту його порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

З огляду на вищенаведені положення діючого цивільного законодавства та висновки Верховного Суду позивачем на виконання вказаних висновків та задля дотримання вимог ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» має бути уточнено предмет спору, оскільки вимога позивача, яка не є стороною виконавчого провадження, про зняття арешту з майна має бути пред`явлена одночасно із позовною вимогою про визнання за позивачем права власності на майно, щодо якого накладено оспорюваний арешт.

При цьому позивачем має бути враховано, що вимога про визнання права власності на спірне майно є вимогою майнового характеру, тому позовна заява має бути складена з дотриманням ст.ст. 175,176 ЦПК України, із визначенням ціни позову та має бути оплачено судовий збір відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» за ставками для позовів майнового характеру.

Підпунктом 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено у 2024 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня 2024 року 3028,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, з урахуванням викладеного позивачу слід визначитись із змістом позовних вимог: способом захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який він просить суд визначити у рішенні та складом учасників процесу, надавши до суду нову редакцію позовної заяви та додати докази про підтвердження сплати судового збору за позовну вимогу майнового характеру.

Відповідно до ч.1ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху і надає позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У зв`язку з наведеним, залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту) не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Враховуючи зазначене, залишення позовної заяви без руху жодним чином не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя після усунення недоліків.

Приймаючи до уваги вищенаведене, приходжу до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 слід залишити без руху та надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачу, що в разі невиконання вимог ухвали суду, заява, відповідно до ч. 3 ст.185 ЦПК України буде вважатися неподаною і йому повернута.

На підставі викладеного, керуючись ст. 185 ЦПК України, суддя

постановила:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з нерухомого майна - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви впродовж десяти днів з дня вручення копії ухвали.

Роз`яснити, що інакше позовна заява буде вважатися неподаною та йому повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Cуддя: С.А. Оболєнська