Справа № 372/4561/23
Рішення

Іменем України

"09" жовтня 2024 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Шевченко І.І.

за участю секретаря Варлам Є.Р.

представника позивача адвоката Орещенко Л.А.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кагарлик цивільну справу загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Орещенко Леся Анатоліївна до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільним майном подружжя, -

встановив:

представник позивача ОСОБА_2 адвокат Орещенко Леся Анатоліївна змінивши предмет позову просить суд поділити майно, що є спільною власністю подружжя: транспортний засіб марки

KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см, державний номерний знак НОМЕР_2 та будинок АДРЕСА_1 залишивши їх у власності та користуванні ОСОБА_1 , стягнувши з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 компенсацію за її 1/2 частку у спільному майні подружжя: 579 000 грн. - компенсація за 1/2 частину ринкової вартості будинку АДРЕСА_1 ; 276860 грн. - компенсація за 1/2 частину ринкової вартості транспортного засобу марки «KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см, державний номерний знак НОМЕР_2 , а всього стягнути грошової компенсації за 1/2 частину ринкової вартості в спільному майні подружжя - 855860 грн., стягнути на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 понесені нею судові витрати пов`язані з розглядом справи, обґрунтовуючи позов наступним.

ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , починаючи з 04 липня 1992 року.

На сьогодні між позивачем та відповідачем склалися напружливі відносини, вони не проживають разом і на грунті непорозуміння між собою, відповідач перешкоджає позивачу користуватися майном, що було придбано в шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Так як все придбане за час шлюбу майно зареєстровано на відповідача, позивач не має можливості належним чином реалізувати свої права як співвласник майна. За таких обставин, позивач вимушена звернутися з відповідним позовом до суду.

Так, за час шлюбу, сторонами було придбане наступне майно, яке відноситься до складу спільного майна подружжя:

- будинок АДРЕСА_1 . Будинок зазначений на плані за літерою, площею 146,7 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м. з надвірними будівлями: сарай літера «Б», сарай над Б, погреб, під Б, туалет «В», літня баня «Г», відмостка «t», криниця «l», паркан «h», паркан «h1»; ворота «h». Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2005 року, дане домоволодіння зареєстровано на праві власності за відповідачем. Приблизна ринкова вартість такого домоволодіння, за даними сайтів продажу становить 15000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США дорівнює 36, 56 грн.) дорівнює 548 400 грн.

- гаражний бокс № НОМЕР_3 в ГБК «Полярний», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ринкова вартість якого становить 10 500 доларів США, що за офіційним курсом становить 383 880 грн.

- автомобіль марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , ринкова вартість якого становить 14200 доларів США, що за офіційним курсом становить 519152 грн.

В зв`язку з тим, що провести належну оцінку майна за участі спеціалістів позивач не може, так як не має допуску до даного майна, та в неї відсутні необхідні правоустановчі документи, що унеможливлює провести належне експертне оцінювання, позивач розраховує вартість майна виходячи з об`яв продажу такого майна. Та додає до позовної заяви клопотання про призначення експертизи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 СК України: «Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).»

Відповідно до положень ст. 63 СК України: «Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.»

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України: «Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу».

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України: «У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором».

Відповідно до положень ст. 71 СК України: «Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом

України.

Позивач за час спільного проживання з відповідачем постійно використовувала будинок в літній час, доглядала земельну ділянку, висаджувала огород. В той же час відповідач цими питаннями не цікавився.

Згідно з частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Як зазначено в п. 60 Постанови Великої Палати Верховного суду від 24.04.2024 року в справі № 657/1024/16-ц: оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Так, в своїй позовній заяві, позивач просила суд поділити майно, яке було придбане під час шлюбу, та яке відноситься до складу спільного майна подружжя:

- будинок АДРЕСА_1 .

- гаражний бокс № НОМЕР_3 в ГБК «Полярний», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ,

- автомобіль марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску.

Для визначення дійсної ринкової вартості майна, судом призначалася судова експертиза, за результатами проведення якої було визначено вартість будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки на якій він знаходиться в сумі - 1158000,00 грн.

Визначити ринкову вартість автомобіля марки «KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску не представилося можливим, в зв`язку з тим, що відповідач, в розпорядженні якого знаходиться даний автомобіль, не надав його для огляду експерта.

В зв`язку з цим, позивачка звернулася до ТОВ «Експертно-дослідна служба України» із заявою про проведення транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, без проведення його огляду, в межах наявних матеріалів.

Відповідно до висновку експерта № 1144/08/2024 від 20.08.2024 року, дійсна ринкова вартість транспортного засобу марки «KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см, станом на 16.08.2024 року становить 553720,00 грн.

В цей же час, відсутні дані про те, що гаражний бокс № НОМЕР_3 в ГБК «Полярний», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полярна, 19 перебуває у власності відповідача, в той час як відповідач повідомляє, що даний гаражний бокс не є предметом права приватної власності, перебуває в користуванні відповідача.

Позивач за час спільного проживання з відповідачем постійно використовувала будинок в літній час, доглядала земельну ділянку, висаджувала огород. В той же час відповідач цими питаннями не цікавився. Однак, відповідач заперечує проти виділу в натурі позивачу будинку з виплатою йому компенсації, що унеможливлює такий поділ. В цей же час визначення часток позивача та відповідача в спільному майні подружжя не буде належним та остаточним вирішенням спору, так як відносини між сторонами склалися напружливі, тому спільне користування майном є неможливим. Так, як приклад, відповідач після проведення експертом огляду будинку, приїхав та змінив в ньому замки, чим унеможливив користування позивача спірним майном. Також відповідач періодично телефонує дочці відповідача та її чоловіку та висловлює погрози, в тому числі і погрожуючи спалити будинок. Всі ці обставини вказують на неможливість спільного користування майном.

Щодо автомобіля, то як вже зазначала позивач в своїй позовній заяві, вона не вміє керувати автомобілем, даний автомобіль так само знаходиться в користуванні відповідача і він постійно ним користується.

Враховуючи наведене, позивач вважає за необхідне змінити предмет позову та ставити питання про виплату їй компенсації за 1/2 частину спільного майна у відповідності до визначеної експертами ринкової вартості.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження №12- 204гсІ9 (пункт 63)).

Відповідач ОСОБА_1 просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, провадження по справі закрити, обґрунтовуючи наступним. Позивачка вказує: « ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , починаючий 04 липня 1992 року. Проте, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23.08.2023 року було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 . Наразі ОСОБА_2 для нього абсолютно чужа людина і у зв`язку з цим всі вимоги щодо поділу його особистого майна є безпідставними! На сьогодні між позивачем та відповідачем склалися напружливі відносини, вони не проживають разом і на грунті непорозуміння між собою, відповідач перешкоджає позивачу користуватися майном, що було придбано в шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Так як все придбане за час шлюбу майно зареєстровано на відповідачі, позивач не має можливості належним чином реалізувати свої права. Проте, ніяких перешкод щодо користування майном він ніколи не чинив. Крім того, ОСОБА_2 тричі вивозила зі своїм зятем особисті речі та спільно набуті речі, які їй були потрібні і ніяких перешкод при цьому він не чинив. Позивачка вже близько 3 років не проживає з ним та поїхала жити до доньки за власною ініціативою, а причиною цьому стало те, що він, ОСОБА_1 , надав ОСОБА_2 та її доньці ОСОБА_3 особисті грошові кошти у розмірі 367 200 грн. на купівлю квартири, які вони зобов`язувались повернути, але так і цього не зробили. Тому у зв`язку з цим в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва слухається цивільна справа № 752/5364/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . ОСОБА_2 , Комунального підприємства "Фінансова компанія "Житло-Інвест" Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (КП «Фінансова компанія «Житло-Інвест»» про визнання договору недійсним. По-друге, позивачка вказує: «Так, за час шлюбу, сторонами було придбане наступне майно, яке відноситься до складу спільного майна подружжя: будинок АДРЕСА_1 . Будинок зазначений на плані за літерою «А» загальною площею 146,7 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м. з надвірними будівлями: сарай літера «Б», сарай над Б. погребом під Б, туалет «В», літня баня «Г», відмостка, криниця «I», паркан «h», паркан «h1»; ворота «h». Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.01.2005 року, дане домоволодіння зареєстровано на праві власності за відповідачем. Приблизна ринкова вартість такого домоволодіння, за даними сайтів продажу становить 15 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США дорівнює 36,56 грн.) дорівнює 548 400 грн., автомобіль марки «KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, ринкова вартість якого становить 14200 доларів США, що за офіційним курсом становить 519 152 грн. У зв`язку з тим, що провести належну оцінку майна за участі спеціалістів позивач не може, так як не має допуску до даного майна, та в неї відсутні необхідні правоустановчі документи, що унеможливлює провести належне експертне оцінювання, позивач розраховує вартість майна виходячи з об`яв продажу такого майна.» Проте, наголошує, що все майно було куплено виключно за його особисті кошти зароблені ним. Також щодо вартості майна зазначеного в позові, то ринкова вартість бувшого у використанні автомобіля марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску не може перевищувати на сьогоднішній день 5 000 доларів США. Також зазначає, що вищевказаний автомобіль був куплений внаслідок продажу попередніх автомобілів. Щодо вимог позивачки щодо поділу будинку АДРЕСА_1 , то зазначає, що він будинок не купував, а йому була виділена земельна ділянка в селі Стайки і після цього він почав будівництво. Всі матеріали купував сам за особисті кошти, заробітну плату будівельникам з Західної України оплачував за власні кошти. В той же час позивачка ніякого відношення до будівництва не мала, а приїжджала за весь час будівництва лише кілька разів для приготування обіду з продуктів куплених за його кошти, для робочих. На підтвердження того, що дана земельна ділянка не була придбана ним, а була виділена йому безоплатно - надає Державний акт на право приватної власності на землю, який підтверджує те, що на підставі рішення виконкому Стайківської сільської Ради народних депутатів від 21 серпня 1998 року № 7 йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,2093 гектарів в межах згідно з планом. Також щодо вартості домоволодіння, твердження позивачки, що за даними сайтів продажу вартість будинку становить 15000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, зовсім не відповідає дійсності, адже такий будинок як мінімум коштує 25 000 доларів США (без врахування будівельних матеріалів). Відповідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно п.23-24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування: набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте чоловіком чи дружиною за час шлюбу внаслідок його приватизації в порядку передбаченому законом. Він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відноситься до категорії діти 2-ї Світової Війни: пенсіонер, ветеран праці, нагороджений медаллю, має безліч листів подяки, трудовий стаж 60 років, працюю з 14-ти років офіційно, і продовжує працювати і зараз керівником Органу Самоорганізації Населення департаменту суспільних комунікацій КМДА. Спиртного не вживає 25 років, не палить 40 років. Все своє життя і дотепер він працює тому в нього були кошти на купівлю майна. Кошти, на які він купував все майно, він заробив самостійно, адже довгий час був директором Приватного Підприємства «Універсал Ремонт» та отримував хорошу заробітну плату, в той же час позивачка була бухгалтером в нього на підприємстві і всі кошти, зароблені витрачала на себе та на свою доньку, також він заробив кошти на купівлю майна на Охотському морі, в Тихому океані та на островах Курили, будучи моряком на риболовних судах-шхунах. Це підтверджується зокрема і довідкою про те, що він ОСОБА_1 є членом риболовної артелі «Родина», Південно-Курильського району, Сахалінської області з 1954 року по червень 1959 року. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частина 3 ст. 60 ЦПК України, зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивачка ніякими доказами не підтверджує придбання спірного майна. Доказами придбання майна в шлюбі. Частина 4 ст. 60 ЦПК України зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, вислухавши представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 04.07.1992 року (том 1 а.с. 11).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.08.2023 року, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 20.02.2024 р., шлюб між сторонами було розірвано.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Надаючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63 України, ч. 1 ст. 65 СК України.

З огляду на викладені обставини вбачається, що спірне майно придбано під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя.

Що стосується вимог позивача щодо поділу автомобіля марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см, то слід зазначити наступне.

Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно інформації наданої Головним сервісним центром МВС у межах компетенції на адвокатський запит представника позивача від 22 червня 2023 року № Ц21/22 стало відомо щодо інформації про транспортні засоби, які зареєстровані на даний час або були зареєстровані у період з 04 липня 1992 року по теперішній час на ім`я ОСОБА_1 , 1940 року народження, з урахуванням вимог частин другої і третьої статті 34 Закону України «Про дорожній рух», Закону України «Про захист персональних даних» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 260 «Деякі питання надання інформації про зареєстровані транспортні засоби, їх власників та належних користувачів» встановлено, що станом на 14 серпня 2023 року міститься в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, щодо реєстраційних дій відносно транспортних засобів, які зареєстровані на даний час або були зареєстровані у період з 04 липня 1992 року по теперішній час на ім`я ОСОБА_1 , 1940 року народження:

1.Дата операції 15.05.2012 р.: АТМ - KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см; 40 - реєстрація ТЗ, придбаного в торговельній організації (ВРЕР ДАТ при УДАІ ГУМВС України в м. Києві) - станом на 14.08.2023 в ЄДРТЗ відсутня інформація про будь-які інші реєстраційні дії відносно даного ТЗ;

2. Дата операції 10.01.2001 р.: АТМ - УАЗ 3962 2445, (2000), № шасі НОМЕР_5 № куз. Y0042542 40 - реєстрація ТЗ, придбаного в торговельній організації (ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУМВС України в м. Києві) - 29.03.2012 ТЗ знятий з обліку для реалізації (ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУМВС України в м. Києві).

3.Дата операції 20.05.1997: АТМ - АЗЛК 412 0, (1991), № куз. ХТК412ИЭОМ0234234, 530 - зняття з обліку (МРЕВ ДАІ ГУМВС України в м. Києві) - станом на 14.08.2023 в ЄДР відсутня інформація про які інші реєстраційні дії відносно даного ТЗ.

4.Дата операції 17.03.1994: АТМ - ГАЗ 66 0, (1986), № шасі 0460014, 530 зняття з обліку для реєстрації (МРЕВ ДАІ ГУ МВС України в м Києві) - станом на 14.08.2023 в ЄДР відсутня інформація про які інші реєстраційні дії відносно даного ТЗ.

5.Дата операції 12.03.1994: АТМ - АЗЛК 2141 1480, (1993) № шасі 0463932 № куз. 543791 80 - реєстрація ТЗ, придбаного на аукціоні, товарній біржі (МРЕВ ДАІ ГУМВС України в м. Києві) - станом 23.09.2017 р. ТЗ перереєстрований на нового власника за укладеним в ТО «Спецавтомото» ДКП № 7449/17/000517 (МРЕВ при ГУ МВС України в м. Києві).

Територіальним сервісним центром № 8043 (на правах відділу) регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) на звернення відповідача від 18.07.2024 надано інформації в межах компетенції, а саме: згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів на ім`я гр. ОСОБА_1 були зареєстровані наступні транспортні засоби:

?транспортний засіб АЗЛК 2141, 1993 року випуску, номер кузова НОМЕР_6 дата реєстрації 12.03.1994. Дата перереєстрації на нового власника за договором купівлі-продажу укладеного у суб`єкта господарювання 23.09.2017;

?транспортний засіб ГАЗ 66, 1986 року випуску, шасі № НОМЕР_7 , дата реєстрації в ЄДРТЗ відсутня. Дата зняття з обліку для реалізації 17.03.1994;

?транспортний засіб АЗЛК 412, 1991 року випуску, номер кузова НОМЕР_8 , дата реєстрації в ЄДРТЗ відсутня. Дата зняття з обліку для реалізації 20.05.1997;

?транспортний засіб УАЗ 3962, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_9 , номер шасі НОМЕР_5 , дата реєстрації 10.01.2001. Дата зняття з обліку для реалізації 29.03.2012;

?транспортний засіб KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см, дата реєстрації 15.05.2012.

Отже, надані сторонами інформації від Головного сервісного центру МВС вбачається на відповідача було зареєстровано п`ять транспортних засобів, один з яких є і на даний час.

Проте, з наданої відповіді не можливо підтвердити інформацію відповідача, що ним були придбані транспортні засоби за рахунок продажі наступних, оскільки інформації, що до укладення шлюбу у відповідача був транспортний засіб.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63 України, ч. 1 ст. 65 СК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Що стосується твердження відповідача, що кошти за транспортний засіб марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см, куплений за рахунок раніше проданих транспортних засобів та його власних заощаджень, які він мав, оскільки працював членом риболовної артелі «Родина», Південно-Курильського району, Сахалінської області з 1954 року по червень 1959 року, а також був директором Приватного підприємства «Універсал - Ремонт», то слід зазначити наступне.

Під час судового розгляду даної цивільної справи на запитання головуючої судді, відповідач повідомив, що у них в сім`ї був спільний бюджет.

Що стосується довідок, то вказані довідки підтверджують лише про трудову діяльність відповідача, але вони не містять даних про те, яку оплату отримував відповідач та що саме за ці кошти ним було придбано транспортний засіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У разі коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

Окрім того висновок зробив Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.10.2024 р. у справі № 686/26591/21 (провадження 61-4281св24).

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 під час проведення комплексної оціночно-будівельної та транспортно-товарознавчої експертизи не надав експертові колісний транспортний засіб, тому експертизою № КСЕ-19/24/18422 від 30.05.2024 р. не було визначено ринкову вартість колісного транспортного засобу марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см.

Проте, позивачем ОСОБА_2 самостійно було проведено експертизу, згідно висновку № 1144/08/2024 від 20.08.2024 якої було встановлено, що ринкова вартість транспортного засобу марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 станом на 16.08.2024 р. становить: 553 720,00 грн.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19, суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України.

При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує висновок транспортно товарознавчої експертизи № 1144/08/2024 від 20.08.2024, складений експертом ТОВ «Експертно-дослідна служба України» на час прийняття рішення у справі, відповідно до якого загальна ринкова вартість автомобіля марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 складає 553 720,00 грн.

З урахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині вирішення позовних вимог щодо поділу автомобіля підлягають до задоволення та прийняття рішення про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля у сумі 276 860,00 грн.

Щодо поділу спірної земельної ділянки, то слід зазначити наступне.

Земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 04.07.1992 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.08.2023 року, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 20.02.2024 р., шлюб між сторонами було розірвано.

У 1998 році на підставі рішення виконкому Стайківської сільської ради від 21.08.1998 року № 7 відповідач ОСОБА_1 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,2093 га в межах згідно з планом та розташована на території АДРЕСА_1 , землю передано для будівництва, обслуговування житл. будівель та госп. споруд

Відповідно до статті 61 СК в редакції, чинній станом на 2 жовтня 2007 року, приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності.

Відповідно до Закону «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною 5 такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Вказана норма набула чинності з 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільної сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

У період часу з 8 лютого 2011 по 12 червня 2012 р. включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

31 серпня 2020 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 738/703/18, провадження № 61-16877св19 (ЄДРСРУ № 91260527) досліджував питання права спільної/приватної власності на приватизовану земельну ділянку. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження № 14-325цс18).

Пункт 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу передбачає, що особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте нею/ ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Аналогічну правову позицію висловлено в ч. 2 п. 24 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де, зокрема вказано, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Частина 1 ст. 59 СК України встановлює, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Необхідно відмітити, що майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку ст. 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється в спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному з подружжя на праві особистої приватної власності. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц (ЄДРСРУ № 81288301).

З огляду на наведене слід зазначити, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

? Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, земельна ділянка, набута дружиною, чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, набута одним з подружжя під час шлюбу в порядку приватизації земельна ділянки, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям.

З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині поділу земельної ділянки не підлягає до задоволення, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині позивачу суд відмовляє.

Щодо поділу спірного будинку, то слід зазначити наступне.

Статтями 15, 16 ЦК, статтею 4ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 04.07.1992 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.08.2023 року, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 20.02.2024 р., шлюб між сторонами було розірвано.

У 1998 році на підставі рішення виконкому Стайківської сільської ради від 21.08.1998 року № 7 відповідач ОСОБА_1 отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,2093 га в межах згідно з планом та розташована на території АДРЕСА_1 , землю передано для будівництва, обслуговування житл. будівель та госп. споруд.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що житловий будинок побудований у 1999 році, а господарські споруди були побудовані у 1998 р.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.01.2005 вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 рішенням Стайківської сільської ради від 12.11.2004 та акту прийомки від 07.10.2001 р. зареєстровано за ОСОБА_1 .

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

У разі коли презумпцію права спільної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбано за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Як вбачається з висновків КЦС у складі ВС у справі №343/1294/18 від 04 березня 2021 року набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

За відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про визнання майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 , суд вважає, що відповідач не спростував презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, зокрема, майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Що стосується твердження відповідача, що кошти на побудову будинку він використовував власні заощадження, які він мав, оскільки працював членом риболовної артелі «Родина», Південно-Курильського району, Сахалінської області з 1954 року по червень 1959 року, а також був директором Приватного підприємства «Універсал - Ремонт», то слід зазначити наступне.

Під час судового розгляду даної цивільної справи на запитання головуючої судді, відповідач повідомив, що у них в сім`ї був спільний бюджет.

Що стосується довідок, то вказані довідки підтверджують лише про трудову діяльність відповідача, але вони не містять даних про те, яку оплату отримував відповідач та що саме за ці кошти ним використовувалися для придбання матеріалів та проведення оплати майстрам за побудову будинковолодіння.

Отже, в даних правовідносинах, суд вважає не спростованою відповідачем презумпції спільного майна подружжя та, що майнові права на житловий будинок АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки протилежного суду доведено не було.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Відтак за змістом вищевказаних положень цивільного законодавства об`єкт цивільних прав набуває статусу нерухомого майна при існуванні таких обставин: завершення будівництва; прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; здійснення державної реєстрації права власності на нього у встановленому законодавством порядку.

За правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

З огляду на викладене суд вважає, що позов про поділ житлового будинку по частині підлягає до задоволення, а тому вимоги позивача підлягають до задоволення.

Що стосується витрат по сплаті судового збору та інших витрат, то слід зазначити наступне.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат:

1) їх дійсність;

2) необхідність;

3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 5484 грн. 00 коп. (платіжна інструкція № 0.0.303007423.1 від 22.06.2023 року), оскільки ціна позову була зазначена 548400,00 грн.

22.08.2024 р. було змінено предмет позову і ціна позову стала 855 860,00 грн.

Позивачу ОСОБА_2 було задоволено позовні вимоги на загальну суму 638 360,00 грн., що становить 75 % від заявленої суми, а тому, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 4 113,00 грн. (5484 грн. 00 коп. х 75%).

Окрім того, позивачем ОСОБА_2 не було доплачено суму судового збору в сумі 3074,60 грн. (8 558,60 грн. 5484,00 грн.).

Позовні вимоги позивача ОСОБА_2 було задоволено на загальну суму 638 360,00 грн., при якому сума судового збору мала становить 6383,60 грн. Так як позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 5484,00 грн., тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 674 грн.. 70 коп. (899,60 грн. х 75%), а з позивача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 2175,00 грн. (217 500 грн. х 1 %).

Крім того, судом враховується та обставина, що позивачем також було понесено судові витрати на проведення у справі транспортно-товарознавчої експертизи від 20.08.2024 року № 1144/08/2024, яка судом взята до уваги при визначенні розміру компенсації 1/2 частини реальної ринкової вартість автомобіля марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см та комплексної оціночно-будівельної та транспортно-товарознавчої експертизи № КСЕ-19-24/18422 від 30.05.2024, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на проведення двох експертиз в розмірі 27 672 грн. 80 коп. (36 897,06 грн. х 75 %)

На підставі викладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Сімейним кодексом України, ст.ст. 4, 76-89, 141, 258 -273, 352, 354 - 355 ЦПК України суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Орещенко Леся Анатоліївна до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільним майном подружжя задовольнити частково.

Визнати транспортний засіб марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см, та житловий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1 (будинок під літерою «А»: загальна площа: 146,7 кв. м., житлова площа: 50,5 кв. м. з надвірними будівлями: сарай літера «Б», сарай над «Б», погреб під «Б», туалет «В», літня баня «Г», відмостка «t», криниця «l», паркан «h», паркан «h1», ворота «h», свідоцтво про право власності на майно від 28.01.2005 р.) - спільним майном подружжя ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ).

В порядку поділу майна подружжя залишити у власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) автомобіль марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1998 см.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ), 1/2 частку ринкової вартості транспортного засобу марки KIA моделі SPORTAGE 2012 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , що становить 276 860 (двісті сімдесят шість тисяч вісімсот шістдесят) гривень 00 копійок.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ) право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 (будинок під літерою «А»: загальна площа: 146,7 кв. м., житлова площа: 50,5 кв. м. з надвірними будівлями: сарай літера «Б», сарай над «Б», погреб під «Б», туалет «В», літня баня «Г», відмостка «t», криниця «l», паркан «h», паркан «h1», ворота «h», свідоцтво про право власності на майно від 28.01.2005 р.).

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) право власності на 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 (будинок під літерою «А»: загальна площа: 146,7 кв. м., житлова площа: 50,5 кв. м. з надвірними будівлями: сарай літера «Б», сарай над «Б», погреб під «Б», туалет «В», літня баня «Г», відмостка «t», криниця «l», паркан «h», паркан «h1», ворота «h», свідоцтво про право власності на майно від 28.01.2005 р.)

У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ) судові витрати за проведення комплексної оціночно-будівельної та транспортно-товарознавчої експертизи і висновок експерта в сумі 27 672 (двадцять сім тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 80 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4 113 (чотири тисячі сто тринадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_11 ) судовий збір на користь держави в сумі 674 (шістсот сімдесят чотири) грн.. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_10 ) судовий збір на користь держави 2175 (дві тисячі сто сімдесят п`ять) грн.. 00 коп.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 21.10.2024 р.

Суддя І.І. Шевченко