ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/774/23
Номер провадження 22-ц/818/2532/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Очеретько Р.М.,

представників відповідачки адвокатів Орла В.В., Старостіної К. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року в складі судді Афанасьєва В.О. у справі № 641/774/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2021 року її чоловік ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти у сумі 17 000,00 доларів США, що оформлено письмовою розпискою про отримання відповідачкою позики на вказану суму. У розписці сторони обумовили дату повернення грошей, а саме не пізніше 31 грудня 2021 року.

Однак відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, кошти в передбачений у розписці строк не повернула.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона як його дружина є єдиною спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину, що підтверджується Витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 71266449 від 25 січня 2023 року.

Зазначила, що їй відомо, що за життя ОСОБА_4 неодноразово звертався до відповідачки з вимогою повернути суму позики за борговою розпискою, проте вона так і не повернула зазначені кошти. На її звернення повернути кошти ОСОБА_2 також відмовила.

У зв`язку із вказаним вважає, що зазначені кошти підлягають стягненню з відповідачки у примусовому порядку з урахуванням 3 % річних за період з 01 січня 2022 року до 13 лютого 2023 року від простроченої суми, що становить 571 долар США.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 21 вересня 2021 року в розмірі 17 000,00 доларів США, 3 % річних в розмірі 571 долар США, а всього на загальну суму 17 571, 00 доларів США та судові витрати, а саме: витрати на судовий збір в розмірі 6425,00 грн та 536,80 грн, а також витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн, що разом складає 21 961,80 грн.

21 червня 2023 року та 06 липня 2023 року через систему «Електронний суд» представник відповідачки ОСОБА_5 подав заяви про розгляд справи без участі, в яких виклав пояснення по суті позову. Вказав, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому ОСОБА_3 не є стороною договору позики. Розписка не містить таких умов, з яких можливо було б встановити право ОСОБА_3 на стягнення позики. Відповідного договору позики на користь ОСОБА_3 також не надано. На час пред`явлення позову відсутній предмет спору, оскільки позивачка звернулась до суду з позовом до спливу шестимісячного строку на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , що вказує на відсутність у неї права вимоги. Вимоги про нарахування 3% річних не підлягають задоволенню на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Розписка не тотожна договору позики, який мав бути укладений у письмовій формі, з огляду на його суму. Відповідачка не укладала договір позики, не складала розписку та не отримувала кошти.

03 жовтня 2023 року представник позивачки ОСОБА_6 надав пояснення до позовної заяви, в яких підтримав позовні вимоги. Вказав, що твердження відповідачки про необхідність укладення окремого договору позики та недостатність розписки для підтвердження укладення договору є хибними, адже розписка свідчить про отримання коштів. Шестимісячний строк на прийняття спадщини вже сплинув, та позивачка є єдиною спадкоємицею, що прийняла спадщину. Спадщина належить позивачці з часу її відкриття.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики відповідно до боргової розписки від 21 вересня 2021 року в розмірі 17 000 доларів США, 3 % річних в розмірі 571 доларів США, а всього 17 571 доларів США та сплачений нею судовий збір у розмірі 6961,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов`язання за розпискою перед ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому має повернути його спадкоємиці ОСОБА_3 суму боргу з урахуванням 3% річних.

Не погоджуючись з рішенням суду 12 квітня 2024 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи. Суд не розглянув його клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, чим позбавив його права використовувати інші способи захисту, зокрема, звернення із клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи. Розпорядження за борговими зобов`язаннями спадкодавця настає лише з часу вступу до спадщини. Для вирішення вимог про стягнення боргу необхідним є дослідження письмового повідомлення ОСОБА_2 з боку нового кредитора, а також надання новим кредитором належного доказу переходу права вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину. Позовна заява подана ОСОБА_3 передчасно та за відсутності свідоцтва про право на спадщину. Не виключається наявність інших спадкоємців, крім позивачки. Оригінальність розписки та авторство відповідачки не підтверджено судовою почеркознавчою експертизою. Стягуючи 3% річних від суми боргу суд не звернув уваги на те, що такі вимоги не підлягають задоволенню з 24 лютого 2022 року на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Позивачка правом на подачу відзиву не скористалась.

Згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачки адвокатів Орла В.В. та Старостіну К. О., які підтримали апеляційну скаргу, представника позивачки адвоката Очеретько Р.М., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до оригіналу розписки від 21 вересня 2021 року ОСОБА_2 отримала у борг грошові кошти у розмірі 17 000, 00 доларів США від ОСОБА_4 . Зазначену суму зобов`язалась повернути ОСОБА_4 до 31 грудня 2021 року у повному обсязі. Зазначено, що розписка написана особисто ОСОБА_2 та скріплена її особистим підписом (том 1 а.с. 20, 151).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (том 1 а.с. 110).

ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району, місто Харків, про що складено запис за № 1189 від 24 листопада 2000 року (а.с. 14).

Як вбачається з копії спадкової справи № 13/2023 (номер у Спадковому реєстрі № 70184623), заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , 25 січня 2023 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ганшиної О.Ю. з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 (том 1 а.с. 107).

Матеріали спадкової справи також містять заяву ОСОБА_7 , який є сином померлого, про відмову від прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_4 на користь матері ОСОБА_3 (том 1 а.с. 122).

Інших заяв про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 матеріали спадкової справи не містять (том 1 а.с. 106-124).

З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ганшиної О.Ю. від 06 вересня 2023 вбачається, що спадкоємцем, що прийняв спадщину щодо усього майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянина ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3 . Заяв від інших спадкоємців про прийняття спадщини не надходило (том 1 а.с. 178).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині 3 статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина 3 статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у цій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17, провадження № 61-21724св18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 456/1375/20, провадження № 61-6178ск22, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, провадження № 61-1307св23.

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Крім того, відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, встановивши, що відповідачка не виконала умови укладеного із ОСОБА_4 договору позики, оформленого розпискою, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 зобов`язана сплатити позивачці як спадкоємиці ОСОБА_4 суму основного боргу в розмірі 17 000,00 доларів США.

Доводи ОСОБА_2 щодо недотримання письмової форми договору позики є безпідставними, оскільки її зобов`язання щодо повернення позики підтверджується власноруч написаною нею розпискою від 21 вересня 2021 року.

Відповідачка заперечує проти факту складання розписки та отримання коштів, однак будь-яких доказів на спростування цього не надала, з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи до суду першої інстанції не зверталась.

Посилання ОСОБА_2 на наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки позовна заява подана ОСОБА_3 передчасно та за відсутності належного доказу переходу до неї прав ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину, є помилковими, адже спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття, незалежно від часу її прийняття, а отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є його правом, а не обов`язком. ОСОБА_3 на час розгляду справи є єдиним спадкоємцем ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину після його смерті, що підтверджується копією спадкової справи та листом нотаріуса, і вправі реалізувати свої спадкові права незалежно від отримання нею свідоцтва про право на спадщину. Отже, подання нею позову у цій справі до спливу шестимісячного строку після смерті ОСОБА_4 не свідчить про відсутність предмету спору на час відкриття провадження, як і не є підставою для відмови у задоволенні її позову.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що для вирішення вимог про стягнення боргу необхідним є дослідження її письмового повідомлення з боку нового кредитора, є безпідставними, оскільки таких вимог чинне законодавство не містить. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення боргу, а лише свідчить про належність виконання ним свого обов`язку первинному кредиторові, проте у даному разі таке виконання унеможливлено смертю позикодавця.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду в частині стягнення суми позики не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 3 % річних від суми позики в розмірі 571 долару США, виходячи з наступного.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Частиною 1 статті 1230 ЦК України у редакції, що діяла на час смерті ОСОБА_4 , встановлено, що до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях.

При застосуванні буквального тлумачення частини 1 статті 1230 ЦК України можливий висновок, що спадкоємці набуватимуть лише право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях. Однак це не в повній мірі відповідало би нормам статей 608, 1218, 1219 ЦК України, та суперечило б принципу справедливості, інакше в нерівному становищі опинялися спадкоємці кредитора-учасника договірного зобов`язання та спадкоємці кредитора-учасника недоговірного зобов`язання. Тому основним критерієм, при включенні таких прав до складу спадщини, повинно бути встановлено чи є право нерозривно пов`язаним із особою кредитора.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 662/541/15-ц (провадження № 61-44995св18).

Частиною другою вказаної статті передбачено, що до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 як спадкоємиця позикодавця ОСОБА_4 , посилаючись на невиконання відповідачкою взятих на себе зобов`язань за договором позики, просила стягнути з неї на свою користь суму позики в розмірі 17 000,00 доларів США, а також три відсотка річних за період з 01 січня 2022 року до 13 лютого 2023 року від простроченої суми, що становить 571 долар США.

Тобто, крім суми позики, яка належала спадкодавцю ОСОБА_4 (позикодавцю за договором позики) за життя та не припинилася внаслідок його смерті, позивачка також просила стягнути з відповідачки на свою користь штрафні санкції за невиконання грошового зобов`язання, які не були присуджені спадкодавцеві за його життя, тобто які не входять до складу спадщини.

Встановивши, що за життя спадкодавця йому не були присуджені штрафні санкції у зв`язку з невиконанням боржницею обов`язку за договором позики, суд першої інстанції внаслідок незастосування положень частини 2 статті 1230 ЦК України дійшов помилкового висновку про наявність у позивачки, як спадкоємиці позикодавця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , правових підстав для стягнення з відповідачки, як боржниці за договором позики, штрафних санкцій за невиконання грошових зобов`язань, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України (три відсотка річних).

Такий висновок узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 185/5681/18, провадження № 61-3311св22.

Крім того, стягуючи з відповідачки три відсотка річних від простроченої суми за період з 01 січня 2022 року до 13 лютого 2023 року суд першої інстанції не врахував, що згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України слід дійти висновку, що на договір позики у цій справі поширюється дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Отже, правові підстави для стягнення з позичальника 3 % річних, що передбачені статтею 625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року до дня звернення з позовом відсутні.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 350/711/22, провадження № 61-9733св23.

Виходячи з наведеного, оскільки три відсотки річних від суми боргу позикодавцю за життя присуджені не були, а також з урахуванням безпідставності їх нарахування після 24 лютого 2022 року, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду в частині стягнення трьох відсотків річних підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В частині стягнення суми позики рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення у частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних, то є підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 сплатила судовий збір в сумі 6425,00 грн, а також 536,80 грн за подання заяви про забезпечення позову. Оскільки її позовні вимоги задоволено частково, на 96,75%, то позивачка має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 6735,54 грн (6425+536,80) х 96,75%).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено 9637,50 грн. Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, позивачкою відповідачці має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог 313,22 грн судового збору (9637,50*3,25%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6422,32 грн (6735,54 313,22).

Отже, рішення суду в частині стягнення судового збору слід змінити, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , з 6961,80 грн до 6422,32 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних в розмірі 571 долар США скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимогОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення трьох відсотків річних в розмірі 571 долар США відмовити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми позики залишити без змін.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , з 6961,80 грн до 6422,32 (шість тисяч чотириста двадцять дві) грн 32 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова