Суддя Шевченко С. В.
Справа № 644/401/24
Провадження № 2/644/1283/24

РІШЕННЯ

іменем України

03 жовтня 2024 Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в особі судді Шевченка С.В., за участю: секретаря с/з Кузьміної Ю.С., позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Гава Н.О., відповідача ОСОБА_2 , розглянув в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

у с т а н о в и в :

У поданому до суду позові ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, просила визнати за нею право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь 59 985 грн у якості грошової компенсації належної їй частини автомобіля ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилалась на те, що вона з відповідачем з 29.07.2006 року по 19.08.2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі. У цей період ними було придбано за спільні кошти 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску. Вказане майно було зареєстроване на ім`я відповідача. У зв`язку з тим, що відповідач не визнає її прав на частку у придбаному майні, вимушена подати до суду вказаний позов.

Відповідач проти позову заперечував. У поданому відзиві посилався на те, що спірне майно, як квартира, так і автомобіль, були ним придбані за власні кошти, а не за спільні з позивачкою. У день придбання 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 ним та його матір`ю була продана квартира АДРЕСА_2 , яка належала їм в порядку приватизації житла з квітня 2008 року. Частка спірної квартири ним була придбана за кошти отримані від продажу вказаної квартири. Спірний автомобіль також був придбаний за особисті кошти, так як від батька у спадок він отримав автомобіль ВАЗ-21013 1200, який згодом продав і придбав інший, який теж продав та придбав ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 .

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що з 29.07.2006 року по 19.08.2021 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У цей період ОСОБА_2 було придбано 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску і право власності на набуте майно було зареєстроване на ім`я відповідача. При цьому ОСОБА_2 заперечує ту обставину, що спірне майно набуте за спільні кошти подружжя і є спільною сумісною власністю.

З наведеного встановлено, що між сторонами існує спір щодо правового режиму та порядку поділу набутого в період шлюбу майна.

Для вирішення справи суд застосовує наведені нижче норми матеріального та процесуального права.

Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Поряд з цим статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Визначаючи правовий статус спірного майна у цій справі суд виходить з того, що єдиним належним і допустимим доказом, який підтверджує джерело походження коштів, які були використані для придбання часини спірної квартири, є договір продажу ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_3 належної їм квартири АДРЕСА_2 .

Як встановлено з копії договору купівлі-продажу від 05.09.2012 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та його матір набули в порядку приватизації, що підтверджується п. 2 вказаного договору. Право власності на даний об`єкт нерухомості вказані вище особи набули 08.04.2008 року.

Поряд з цим суд бере до уваги, що редакція ст. 61 СК України, якою визначалось, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, була чинна в період з 11.01.2011 по 16.05.2012 року, відтак слід дійти висновок, що набуття у порядку приватизації державного житлового фонду права власності на квартиру, як до вказаного періоду, так і після, є підставою для виникнення особистої власності на нерухоме майно, хоча й набуте в період шлюбу.

Крім того, суд бере до уваги, що купівля-продаж обох квартир відбулась в один й той самий день, правочини були посвідчені одним й тим же нотаріусом. Як встановлено зі змісту договорів, продаж квартири АДРЕСА_2 був вчинений за 349 600 грн, а спірна квартира була придбана 320 000 грн.

Наведені вище обставини дають достатні підстави для висновку про те, що набута ОСОБА_2 1/6 частина квартири АДРЕСА_1 належить йому на праві особистої власності та не підлягає поділу в порядку поділу майна подружжя.

Доводи представника позивачки про те, що заява-згода, яка була складена ОСОБА_1 при укладенні правочину з придбання спірної квартири підтверджує факт її придбання за спільні кошти подружжя, є безпідставними, так як така заява відображала її суб`єктивне ставлення до оцінки походження коштів, за які було придбане спірне майно. Дана обставина не звільняє сторони від обов`язку доведення джерела походження коштів за які було придбане спірне майно. О ОСОБА_4 не надала суду доказів на підтвердження наявності інших джерел отримання подружжям доходів та їх розмірів у період з моменту укладення шлюбу та до моменту придбання відповідачем спірної частки квартири, за рахунок яких можливо було б накопичити кошти у обсязі, необхідному для придбання житла.

Позов в частині стягнення з відповідача компенсації частини автомобіля ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску, суд вважає обґрунтованим, оскільки ОСОБА_2 не спростована належними та допустимими доказами презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме, спірний автомобіль ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску, був набутий і зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 14.05.2019 року.

При вирішенні спору у цій частині суд бере до уваги правові висновки, які висловлені у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц та з яких слідує викладене нижче.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

При цьому, як викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22), вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Визначена позивачкою вартість автомобіля ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску, в розмірі 140 600 грн, відповідачем не оспорювалась.

Питання розподілу витрат з оплати судового збору суд вирішує пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного вище та керуючись ст. 141, 259, 264,265,280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позови задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 59 985 грн у якості грошової компенсації належної позивачці частини автомобіля ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності в цілому на автомобіль ВАЗ , д.н.з. НОМЕР_1 , 2011 року випуску.

Відмовити ОСОБА_1 у визнанні права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 599,81 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 08.10.2024.

Суддя С.В. Шевченко