Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6293/24
Провадження № 2/711/2325/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі головуючого-судді Скляренко В.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Представник позивача адвокат Усенко М.І., який діє на підставі ордеру серії ВС №1266140 від 01.03.2024р., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №102502892 від 11.08.2023р. в розмірі 18 307 грн. та судові витрати, які складаються з суми судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 11.08.2023р. між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем було укладено договір про споживчий кредит №102502892, на підставі якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 5000 грн. На підставі договору про відступлення прав вимоги №105-МЛ/Т від 28.02.2024р. відповідне право вимоги перейшло до ТОВ «Кредит-Капітал». Відповідач всупереч умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості ані перед первісним кредитором, ані перед наступником первісного кредитора, внаслідок чого станом на 07.08.2024р. розмір заборгованості відповідача складає 18 307 грн., з яких: 3 750 грн. заборгованість за тілом кредиту; 13 607 грн. заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги; 950 грн. заборгованість з комісії. З метою стягнення відповідних сум заборгованості позивач звернувся до суду.

Відповідачка заперечила проти позовних вимог та у своїй заяві просила зменшити розмір заборгованості до тіла кредиту. В обґрунтування своєї позиції відповідачка посилається на те, що з осені 2023 року через особисті фінансові труднощі (затримка виплати заробітної плати на роботі) вона прострочила ряд платежів по кредиту, внаслідок чого кредитор вимагав сплати нею надмірно великих платежів і не погоджувався на лояльні для неї умови погашення боргу. На теперішній час вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, а її чоловік, який проходив військову службу, перебуває на лікуванні після поранення і отримує мінімальні виплати, з яких і складається весь сімейний бюджет. Посилаючись на наявність передбачених законом пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та складну життєву ситуацію, відповідачка просила зменшити суму її заборгованості перед кредитором до розміру боргу по тілу кредиту.

14.08.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

10.09.2024р. від відповідачки на адресу суду надійшла письмова заява, в якій вона виклала свої заперечення по суті позовних вимог.

В судове засідання сторони не з`явились і про причини неявки не повідомили.

Від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання, в якому він просив розглянути справи без його участі та зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі і наполягає на їх задоволенні.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась та не повідомила про причини неявки, хоча була належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Судове засідання з розгляду справи було призначене на 14.10.2024р., проте у зв`язку з неявкою всіх учасників справи судове засідання з розгляду справи не проводилось, а розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ч. 13 ст. 7, ч. 9 ст. 10, ст. 11, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, внаслідок чого на підставі ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення у його вступній частині зазначено не дату судового засідання, на яку було призначено судовий розгляд (14.10.2024), а дату складання повного тексту судового рішення (21.10.2024), що відповідає правовій позиції, сформованою Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05.09.2022р. у справі №1519/2-5034/11.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору про споживчий кредит №102502892 від 11.08.2023р. (далі Договір кредиту), укладеного в електронній формі між ТОВ «Мілоан» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник), кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит в сумі 5000 грн. строком на 110 днів, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у строк з 11.08.2023р. до 29.11.2023р. /а.с. 17-26/.

Умовами договору передбачено, що кредит надається на споживчі потреби, строком на 110 днів з 11.08.2023р., з яких 20 днів пільговий період, 90 днів поточний період, зі сплатою відсотків за ставкою 2% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (п. 1.5.2 Договору кредиту) та за ставкою 3% - протягом поточного періоду (п. 1.5.3 Договору кредиту). Відповідно до п. 1.5.1 Договору кредиту комісія за надання кредиту нараховується за ставкою 19% від суми кредиту і складає 950 грн., яка сплачується одноразово в момент видачі кредиту.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору кредиту позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, визначених в п. 1.5.1-1.5.3, в один з термінів вказаних у п. 1.4 Договору кредиту. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п. 1.3 Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною в п. 1.5.2, в сумі та на умовах визначених п. 2.3 Договору.

Положеннями п. 2.3 Договору кредиту передбачено умови пролонгації строку кредитування.

Додатком №1 до Договору кредиту передбачений графік платежів /а.с. 23/, а Додаток №2 має інформацію паспорту споживчого кредиту /а.с. 24/.

Відповідно до розділу 6 Договору кредиту він укладений в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства, а його підписання з боку позичальника відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

На виконання умов Договору кредиту ТОВ «Мілоан» 11.08.2023р. здійснило надання кредитних коштів в сумі 5000 грн. шляхом банківського переказу грошових коштів на банківську картку відповідачки, що підтверджується відповідним платіжним дорученням №70226494 від 11.08.2023р. /а.с. 28/. Також факт отримання кредитних коштів визнається відповідачкою, а тому суд вважає зазначену обставину доведеною.

Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору кредиту.

Відповідно до відомості про щоденні нарахування та погашення за Договором кредиту №102502892 за період з 11.08.2023р. до 27.12.2023р. відповідачкою було сплачено на користь кредитора наступні суми коштів: 1250 грн. в рахунок погашення тіла кредиту; 1100 грн. в рахунок сплати комісії за пролонгацію; 1150 грн. в рахунок погашення процентів по кредиту. Арифметичний підсумок наведених у такій відомості даних свідчить, що станом на 27.12.2023р. за відповідачкою обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 18 307 грн., з яких: 3750 грн. тіло кредиту; 950грн. комісія; 13 607 грн. відсотки /а.с. 29-30/.

28.02.2024р. ТОВ «Мілоан» на підставі договору відступлення прав вимоги №105-МЛ/Т відступило на користь ТОВ «Кредит-Капітал» шляхом продажу права вимоги, в тому числі і права кредитора до відповідача за Договором кредиту /а.с. 31-37/. Згідно змісту реєстру боржників до такого договору, станом на 28.02.2024р. розмір заборгованості відповідача за Договором кредиту складає 18 307 грн. (заборгованість за тілом кредиту 3 750 грн., заборгованість по комісії 950 грн., заборгованість за нарахованими процентами 13 607 грн.) /а.с. 36/. Передача відповідних прав до нового кредитора підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників /а.с. 37/ та розрахунком нового кредитора з ТОВ «Мілоан» /а.с. 38/.

24.07.2024р. позивач направив відповідачці письмову вимогу про сплату нею заборгованості за Договором кредиту в загальному розмірі 18 307 грн. /а.с. 39/.

Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за Договором кредиту №102502892 від 11.08.2023р., то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016р. «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1734).

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно зі ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).

Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою було укладено Договір кредиту в електронній формі. На підставі такого договору відповідачкою 11.08.2023р. було отримано у позику грошові кошти в сумі 5 000 грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою одноразової комісії за надання кредитних коштів та процентів за кожен день користування позикою у строк до 29.11.2023р., але в порушення умов договору не зробила цього, внаслідок чого має не виконане грошове зобов`язання перед кредитором.

Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

За матеріалами справи судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором кредиту, обумовлено дійсністю договору відступлення прав вимоги №105-МЛ/Т від 28.02.2024р., укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Кредит-Капітал». Аналіз витягу з реєстру боржників до такого договору /а.с. 36/ та відомості про щоденні нарахування та погашення по Договору кредиту /а.с. 29-30/ свідчить, що на момент відступлення права вимоги сторони такого договору виходили з того, що розмір заборгованості відповідачки за Договором кредиту складає 18 307 грн. і складається з наступних сум: тіло кредиту 3750 грн.; комісія за видачу кредиту 950 грн.; відсотки за користування кредитом за період з 11.08.2023р. по 27.12.2023р. 13 607 грн.

Відповідно до відомості про щоденні нарахування та погашення судом встановлено, що зазначений розрахунок розміру заборгованості в цілому відповідає умовам Договору кредиту, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.5.2, 1.6, 2.3.1.1 та 2.3.1.2 Договору кредиту і обумовлений неодноразовою пролонгацією строку дії договору. Внаслідок відповідних пролонгацій, які мали місце 31.08.2023р., 03.09.2023р., 26.09.2023р., 27.10.2023р., кредитором здійснювалось нарахування додаткових сум комісії за пролонгацію на загальну суму 1100грн., які погашались за рахунок коштів, сплачених відповідачкою в якості платежів з виконання кредитних зобов`язань у відповідні дні нарахування таких комісій.

З відомості про щоденні нарахування та погашення судом встановлено, що відповідачкою на виконання її кредитних зобов`язань за Договором кредиту були здійснені наступні платежі: 31.08.2023р. 500 грн.; 03.09.2023р. 1500 грн.; 26.09.2023р. 1000 грн.; 27.10.2023р. 500 грн. Відповідні суми коштів зараховувались кредитором для погашення в повному обсязі нарахованих додаткових комісій, а інша частина платежів зараховувалась в якості часткового погашення заборгованості по сплаті процентів та часткового погашення тіла кредиту.

Надаючи оцінку обґрунтованості заявлених позовних вимог умовам Договору кредиту слід зауважити наступне.

Відповідно до п. 2.3.1 Договору кредиту позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови, якщо кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені п. 2.3 договору та розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.

За змістом п. 2.3.2 Договору кредиту та п. 6.10 розділу 6 Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Мілоан», передумовою пролонгації або поновлення пільгового періоду є електронне звернення позичальника до кредитодавця із застосуванням одноразового ідентифікатора та здійснення відповідного платежу. Після здійснення таких дій позичальником змінюються умови кредитного договору, що стосуються строку кредитування (тривалість пільгового періоду; дата остаточного погашення; строк кредитування), а нові дати разом з актуальними даними щодо заборгованості відображаються в оновленому графіку платежів.

В абзаці 2 пункту 2.3.2 Договору кредиту передбачено, що виконання позичальником лише частини дій передбачених попереднім абзацом цього пункту не призводять до пролонгації.

Таким чином, умовами Договору кредиту передбачені особливості, відповідно до яких для пролонгації визначених таким договором строків обидві сторони мають вчинити активні дії (позичальник має звернутись до кредитодавця з електронним зверненням; після цього формується платіж; позичальник сплачує платіж; відбувається фіксація пролонгації шляхом формування оновленого графіку платежів).

Разом з тим, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів вчинення відповідачкою дій з метою прологації строку дії Договору кредиту (заявка на пролонгацію чи продовження пільгового періоду, підписана одноразовим цифровим ідентифікатором; оновлений графік погашення заборгованості тощо), а саме по собі здійснення відповідачкою платежів на погашення кредитної заборгованості не є достатнім доказом того, що відповідачка ініціювала перед первісним кредитором питання щодо пролонгації строку дії кредитного договору чи строків пільгового періоду.

При цьому, відповідачка у своїх поясненнях не заперечувала факт укладання Договору кредиту, його умови, факт отримання нею кредитних коштів, а також допущення нею прострочення виконання грошових зобов`язань. Натомість зазначила, що порушення зобов`язання допустила через фінансові труднощі, а в подальшому не змогла дійти згоди з кредитодавцем щодо лояльних умов погашення кредитної заборгованості.

За таких обставин, суд доходить висновку про недоведеність стороною позивача обставин, які свідчать про пролонгацію сторонами Договору кредиту строку дії такого договору, а також строку пільгового періоду нарахування процентної ставки, тобто про зміну істотних умов договору, а відтак наведений позивачем розрахунок розміру заборгованості є необґрунтованим в частині використання ставки по нарахування відсотків за користування кредитом, а також в частині нарахування відповідачці додаткових комісій на загальну суму 1100 грн. (150 грн. - 31.08.2023р.; 500 грн. - 03.09.2023р.; 300 грн. - 26.09.2023р.; 150 грн. - 27.10.2023р.).

Аналізуючи зміст відомості про щоденні нарахування та погашення в частині обліку кредитором сум заборгованості та порядку зарахування сплачених відповідачкою коштів, можна виснувати, що залишок заборгованості за тілом кредиту обліковувався кредитором наступним чином: з 11.08.2023р. 5000 грн.; з 31.08.2023р. 4800 грн.; з 03.09.2023р. 4300 грн.; з 26.09.2023р. 3950грн.; з 27.10.2023р. 3750 грн.

Відповідно до п. 1.5.2 Договору проценти за період користування кредитом з 12.08.2023р. по 31.08.2023р. включно складають 2000 грн., а відповідно до п. 1.5.3 Договору з 01.09.2023р. до 29.11.2023р. проценти нараховуються за стандартною ставкою 3% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Таким чином, нарахування відсотків з 01.09.2023р. мало здійснюватись кредитором в межах періоду до 29.11.2023р. за ставкою, передбаченою п. 1.5.3 Договору і з урахуванням розміру залишку заборгованості за тілом кредиту на різні дати, розмір обґрунтованих нарахувань процентів складає наступні суми: з 01.09.2023р. по 03.09.2023р. 432 грн. (3 дні за ставкою 3% річних на залишок по тілу кредиту 4800 грн.); з 04.09.2023р. по 26.09.2023р. 2967 грн. (23 дні за ставкою 3% річних на залишок по тілу кредиту 4300 грн.); з 27.09.2023р. по 27.10.2023р. 3673,50 грн. (31 день за ставкою 3% річних на залишок по тілу кредиту 3950 грн.); з 28.10.2023р. по 29.11.2023р. 3712,50 грн. (33 дні за ставкою 3% річних на залишок по тілу кредиту 3750 грн.).

Таким чином, за період строку дії Договору кредиту обґрунтованими є нарахування процентів на загальну суму 12 785 грн.

Отже, відповідачка отримала від первісного позивача кредитні кошти в сумі 5000 грн., внаслідок чого зобов`язувалась сплатити комісію за видачу кредиту в розмірі 950 грн., а також нараховані проценти. Беручи до уваги, що відповідачкою були здійснені платежі за Договором кредиту на загальну суму 3500 грн., то загальний розмір грошового зобов`язання відповідачки складає різницю між загальними обґрунтованими нарахуваннями кредитора та сплаченою відповідачкою сумою. В даному випадку обґрунтованими є нарахування в сумі 18 735 грн. (5000 грн. + 950 грн. + 12785 грн.), а відтак загальна заборгованість відповідачки складає 15 235грн (18 735 грн. 3500 грн.).

Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі кредиту і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за Договором кредиту станом на 29.11.2023р. (останній день дії Договору) за нею обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 15 235 грн., яка і підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

З огляду на доводи відповідачки, то суд додатково зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В цьому контексті суд звертає увагу, що укладаючи договір учасники цивільних правовідносин реалізують свою свободу і на власний розсуд визначають умови свого зобов`язання, внаслідок чого можуть створювати для себе зобов`язання, які регулюються інакшим чином порівняно з законодавчими нормами. Наявність особливих обставин (воєнний стан) не є підставою для звільнення боржника від цивільно-правової відповідальності за основним зобов`язанням (тіло кредиту; проценти за користування кредитом), а відтак враховуючи що відповідачка з власної волі погодилась на запропоновані умови кредитування, зокрема на отримання кредитних коштів зі сплатою процентів за користування ними в межах строку дії кредитного договору, то у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру грошового зобов`язання відповідачки.

Також необґрунтованими є доводи відповідачки щодо застосування до спірних правовідносин положень теперішньої редакції п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідна норма набула чинності одночасно із Законом України від 11.04.2024р. №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», і не застосовується до правовідносин, які виникли до набрання нею чинності.

Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 15 235 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. та оплати послуг правової допомоги.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 15 235 грн., що складає 83,2% від ціни позову (15 235 грн. / 18 307 грн. * 100%), а відтак на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 2015 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40 грн. / 100% * 83,2%).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правової допомоги від 01.03.2024р. №0103; витяг із замовлення №4 від 10.07.2024р.; детальний опис від 31.07.2024р. наданих послуг за договором про надання правової допомоги; рахунок на оплату №12 від 06.08.2024р. на суму 100 000грн.

Позивачем заявлено вимогу про компенсацію йому за рахунок відповідача витрат з оплати правової допомоги адвоката в сумі 5 000 грн. Відповідачка не висловлювала конкретних заперечень щодо обґрунтованості таких вимог, але просила суд визначити загальний розмір стягнення з неї грошових коштів на користь позивача в межах залишку заборгованості за кредитом.

Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Проте, у частині третій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019р. у справі № 915/237/18, від 24.10.2019р. у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020р. у справі № 904/3583/19.

Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій:

- усна консультація та погодження позиції (1 год.);

- ознайомлення з матеріалами кредитної справи (2 год.);

- складання позовної заяви (3 год. 30 хв.);

Подання процесуальних документів до суду.

Оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною.

Представництво інтересів позивача здійснювалось партнерами адвокатського об`єднання «Апологет», з яким позивачем укладено договір про надання правової допомоги за різними напрямками юридичної діяльності, а оплата таких послуг здійснюється без їх деталізації.

Також суд бере до уваги, що спірні правовідносини стосуються споживчого кредитування з розміром кредиту, що не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, а загальна ціна позову складає 18 307 грн., з яких обґрунтованими суд визнав вимоги в межах суми 15 235 грн.

Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 5000 грн. є необґрунтованою та не співмірною з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультаціями та складанням процесуальних документів).

За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 3 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, а також результат розгляду справи судом та зміст і значення остаточного рішення суду для сторін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (ЄДРПОУ 35234236, місцезнаходження за адресою: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1) заборгованість за кредитним договором №102502892 від 11.08.2023 року в загальній сумі 15 235 грн., судовий збір в розмірі 2 015 грн., а також витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий : В.М. Скляренко