Провадження №2/522/2527/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

за участі секретарі судового засідання Тетькової В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку, визначення порядку користування спірним будинком та вселення у будинок,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та припинення права спільної часткової власності на будинок.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та припинення спільної часткової власності.

05 лютого 2016 року за клопотанням ОСОБА_1 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було призначено судову експертизу, у зв`язку із чим зупинено провадження у справі. 15 червня 2016 року провадження у справі було відновлено, через неможливість проведення експертизи.

Ухвалою від 31 січня 2017 року знову було призначено судову експертизу, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 03 листопада 2017 року провадження у справі відновлено через повернення справи з експертної установи без надання висновку експерта.

31 травня 2018 року знову призначено експертизу та провадження у справі зупинено на час експертизи. 10 грудня 2018 року поновлено провадження у справі, у зв`язку із неможливістю проведення експертизи.

22 липня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в черговий раз призначено судову експертизу та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи. 10 грудня 2020 року провадження у справі поновлено та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

28 липня 2021 року від представника Відповідача до суду надійшли письмові пояснення, у відповідності до яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У подальшому ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про зміну предмету позову та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , визначити порядок користування будинком на підставі висновку експерта, складеного ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С» від 28.02.2023 року та вселити її у спірний будинок.

Свої вимоги позивачка та її представник обґрунтовували тим, що спірний будинок було придбано в період шлюбу, але відповідач не визнає право власності та тривалий час перешкоджає їй у користуванні будинком, що змусило її звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 04 липня 2023 року прийнято заяву ОСОБА_1 про зміну предмету позову. Продовжено розгляд цивільної справи за позовом про визнання за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визначення порядок користування спірним будинком та вселення у будинок.

31 липня 2023 року від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого Відповідач не визнав позовні вимоги та вказував на те, що з урахуванням фактичного планування, а саме наявності прохідної кімнати, варіанти порядку користування житловим будинком недоцільні та неможливі, на підтвердження чого надано висновок експерта ОСОБА_3

28 лютого 2024 року протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника Відповідача про допит свідків.

В судове засідання 25 березня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Розгляд справи відкладено на 19 квітня 2024 року.

19 квітня 2024 року від представника Відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 19 квітня 2024 року з`явився представник Позивача. Розгляд справи відкладено на 03 червня 2024 року з підстав неявки Відповідача та його представника.

03 червня 2024 року представника Відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 03 червня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Розгляд справи відкладено на 04 липня 2024 року.

В судове засідання 04 липня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Розгляд справи відкладено на 17 липня 2024 року.

В судове засідання 17 липня 2024 року з`явився представник Відповідача. Розгляд справи відкладено на 29 серпня 2024 року з підстав неявки Позивача та його представника.

В судове засідання 29 серпня 2024 року з`явився представник Позивача. Розгляд справи відкладено на 12 вересня 2024 року з підстав неявки Відповідача та його представника.

В судове засідання 12 вересня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Розгляд справи відкладено на 11 жовтня 2024 року.

В судове засідання 11 жовтня 2024 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Представник Позивача надав заяву про слухання справи за відсутності.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, з врахування наявних у справі матеріалів для достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, дійшов висновку про закінчення розгляду справи без допиту свідків, з підстав не забезпечення представником Відповідача явки відповідних свідків, за відсутності сторін по справі та за наявними в матеріалах справи доказами.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.

Суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1976 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11.03.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції.

У період шлюбу сторони набули право спільної часткової власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 24,54 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 211 кв. м та складається з житлової кімнати площею 13,57 кв. м, житлової кімнати площею 10,97 кв. м, коридору 7,3 кв. м, кухні 5,2 кв. м.

Як встановлено під час судового засідання, після розірвання шлюбу сторони перестали проживати разом.

Так, судом встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Як вбачається з Інформації з державного реєстру речових прав ОСОБА_2 на праві власності належать наступні об`єкти нерухомості: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 150,1 кв.м.

ОСОБА_1 згідно відомостей з реєстру речових прав не має у власності іншого нерухомого майна.

Сторонами були надані висновки експерти, а саме висновок експерта ОСОБА_4 № 03/2023 від 28.02.2023 та висновок експерта ОСОБА_3 № 1027/2023 від 18.08.2023.

Згідно висновку експерта № 03/2023 від 28.02.2023 складеного експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» ОСОБА_4 було запропоновано два варіанти порядку користування приміщеннями житлового будинку літ. «А», який розташований по АДРЕСА_1 /а з відхиленням від ідеальних часток.

Так, при першому запропонованому варіанті порядку користування приміщеннями, експерт пропонує:

В спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити наступні приміщення, площею 12,3 кв.м. (див. графічне відображення малюнку №5,6 - зазначені блакитним кольором):

-Приміщення № 1-3 - коридор, площею 7,1 кв.м.;

-Приміщення № 1-4 - санвузол, площею 3,3 кв.м.;

-Приміщення № 1-5 - туалет, площею 1,9 кв.м.;

Першому співвласнику виділити наступне приміщення:

-Приміщення № 1-1- житлова, площею 13,5 кв.м.;

-Площа зі спільного користування - 6,15 к.м.,

Загальною площею 19,65 кв.м., що складає 53/100 частини, що на 3/100 частини (або 1,25 кв.м.) більше його ідеальної належної частки.

Другому співвласнику виділити наступне приміщення:

-Приміщення № 1-2 - житлова, площею 11,0 кв.м.;

-Площа зі спільного користування - 6,15 кв.м.,

Загальною площею 17,15 кв.м., що складає 47/100 частин, що на 3/100 частин (або 1,25 кв.м.) менше його ідеально належної частки.

Інженерні комунікації (в т.ч. опалювальні системи і санітарно-технічні пристрої) досліджуваного житлового будинку літ. «А», який розташований по АДРЕСА_1 , при першому запронованому варіанті порядку користування, залишаються в спільному користуванні обох співвласників.

Запропонований другий варіант порядку користування приміщеннями житлового будинку літ. «А», який розташований по АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без врахування самочинно збудованих прибудов: літ. «а1, а2, а3» та гаржу літ. «В», з відхиленням від їх ідеальних часток.

В спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити наступні приміщення, площею 12,3 кв.м. (див. графічне відображення малюнку №5,6 - зазначені блакитним кольором):

-Приміщення № 1-3 - коридор, площею 7,1 кв.м.;

-Приміщення № 1-4 - санвузол, площею 3,3 кв.м.;

-Приміщення № 1-5 - туалет, площею 1,9 кв.м.;

Першому співвласнику виділити наступне приміщення:

-Приміщення № 1-2 - житлова, площею 11,0 кв.м.;

-Площа зі спільного користування - 6,15 кв.м.,

Загальною площею 17,15 кв.м., що складає 47/100 частин, що на 3/100 частин (або 1,25 кв.м.) менше його ідеально належної частки.

Другому співвласнику виділити наступне приміщення:

-Приміщення № 1-1 - житлова, площею 13,5 кв.м.;

-Площа зі спільного користування - 6,15 к.м.,

Загальною площею 19,65 кв.м., що складає 53/100 частини, що на 3/100 частини (або 1,25 кв.м.) більше його ідеальної належної частки.

Інженерні комунікації (в т.ч. опалювальні системи і санітарно-технічні пристрої) досліджуваного житлового будинку літ. «А», який розташований по АДРЕСА_1 , при першому запропонованому варіанті порядку користування, залишаються в спільному користуванні обох співвласників.

Згідно висновку експерта ОСОБА_3 № 1027.2023 від 18.08.2023, експерт зазначив, що враховуючи існуюче об`ємно-планувальне рішення, площі приміщень зареєстрованого права власності, при дотриманні вимог діючих нормативно-правових актів, встановити порядок користування приміщеннями житлового будинку за адреасою: АДРЕСА_1 , згідно з частками співвласників 1/2 та 1/2 не вбачається можливим.

Відповідно до частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

За нормою статті 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до частини першої ст. 159 Житлового кодексу України предметом договору найму в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також частина кімнати. Не можуть бути самостійним предметом договору найму приміщення, непридатні для проживання (підвали тощо), а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора та ін.).

Виходячи з положень статті 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Судом, під час судових засідань було з`ясовано, що сторони вирішити мирним шляхом відповідний спір щодо користування нерухомим майном не можуть, а відтак, проаналізувавши матеріали справи, наявні висновки експертів, приходить до висновку, що найбільш прийнятним для сторін та таким, що визначить остаточне вирішення спору між сторонами є перший варіант визначення порядку користування житловим будинком запропонований експертом ОСОБА_4 , у зв`язку із чим, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо вселення її житловий будинок АДРЕСА_1 , виходячи із того, що вона будучи співвласником даного будинку має право на вільне користування ним, зокрема виходячи з визначення порядку користування житловими приміщеннями.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч.1. ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі N 638/2304/17, провадження N 61-2417сво19).

При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, визначення порядку користування житловим будинком та вселення.

Керуючись ст.ст. 263-265, 280-281, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву про визнання права власності на частину житлового будинку, визначення порядку користування спірним будинком та вселення у будинок - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначити порядок користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , за першим запропонованим варіантом зазначеним у висновку експерта ОСОБА_4 № 03/2023 від 28.02.2023 шляхом виділення:

ОСОБА_1 :

-Приміщення № 1-1- житлова, площею 13,5 кв.м.;

-Площу зі спільного користування - 6,15 к.м.,

Загальною площею 19,65 кв.м., що складає 53/100 частини, що на 3/100 частини (або 1,25 кв.м.) більше його ідеальної належної частки.

ОСОБА_2 :

-Приміщення № 1-2 - житлова, площею 11,0 кв.м.;

-Площа зі спільного користування - 6,15 кв.м.,

Загальною площею 17,15 кв.м., що складає 47/100 частин, що на 3/100 частин (або 1,25 кв.м.) менше його ідеально належної частки.

Залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступні приміщення, площею 12,3 кв.м. (див. графічне відображення малюнку №5,6 - зазначені блакитним кольором):

-Приміщення № 1-3 - коридор, площею 7,1 кв.м.;

-Приміщення № 1-4 - санвузол, площею 3,3 кв.м.;

-Приміщення № 1-5 - туалет, площею 1,9 кв.м.;

Інженерні комунікації (в т.ч. опалювальні системи і санітарно-технічні пристрої) досліджуваного житлового будинку літ. «А», який розташований по АДРЕСА_1 , при першому запронованому варіанті порядку користування, залишаються в спільному користуванні обох співвласників.

Вселити ОСОБА_1 у домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку з відключеннями світла по м. Одесі та Одеській області, повний текст рішення підписано та складено 22 жовтня 2024 року.

Суддя Чернявська Л.М