Провадження №2/523/2022/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.

за участю секретаря - Славинського А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог Органу опіки та піклування в особі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради про усунення перешкод у вихованні і спілкуванні з дитиною, визначення участі батька у вихованні дитини,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, в яких просить:

зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

встановити порядок його участі у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши наступний порядок зустрічей:

-встановити можливість перебування сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 два тижні на місяць у батька, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-встановити можливість перебування сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_1 , у разі перебування останнього в Республіці Болгарія, м. Врана, за адресою орендованого ним житла або найманому їм номері отеля з 09.00 до 19.00години;

-необмежене спілкування з сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час перебування позивача з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.05.2023р. у справі № 523/12206/22, яке набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 14.08.2023р., шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

Сторони по справі припинили спільне проживання однією сім`єю. З березня 2022р. ОСОБА_2 разом з дитиною, ОСОБА_3 виїхала за межі території України та на теперішній час проживають на території Республіки Болгарія. Наразі між ним та відповідачкою склались напружені відносини. Під час перебування позивача у Республіці Болгарія між ними почалися непорозуміння з приводу участі позивача у виховані сина, зустрічам батька з сином створюються штучні перешкоди відповідачкою, що призвело до неможливості нормального спілкування батька з дитиною. Позивач зі свого боку намагався налагодити зв`язок із сином, приймати участь у його вихованні, розвитку здібностей та забезпечувати його всім необхідним. Втім, не знайшов порозуміння з відповідачкою у вихованні та побаченнях з сином. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_2 направила до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позов є безпідставними, наведені у ньому аргументи є надумані, вимоги не доведені належними та допустимими доказами. При цьому відповідач стверджує, що вона не чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та побаченнях з дитиною та не заперечує проти таких побачень. Відповідачка вказує, що на час введення воєнного стану, перебування дитини на території України є небезпечним для неї, а також може викликати у дитини стрес, а відтак вважає, що зустрічі батька з сином повинні відбуватися в м. Варна, тобто за її та дитини місцем проживання. На думку ОСОБА_2 заявлений позов є незаконним та таким, що не відповідає вимогам Сімейного кодексу України, так як Служба у справах дітей Одеської міської ради не наділена повноваженнями у складанні висновку на розв`язання спору. Визначений позивачем спосіб його участі у вихованні дитини є неможливим, так як буде заважати навчанню та розвитку дитини, який відвідує школу, займається плаванням, відвідує заняття шахів та футболу. Відтак, на її думку, проживання дитини два тижні на місяць на території України, може стати великим стресом та погано позначиться на його шкільній освіті, його розвитку тощо.

Посилаючись на вказані обставини, відповідачка вважає за доцільне визначити графік побачень ОСОБА_1 з сином запропонований у висновку органу опіки та піклування.

Від ОСОБА_1 до суду надійшли додаткові пояснення в яких він заперечує проти фактів висловлених ОСОБА_2 у відзиві на позовні вимоги, просить задовольнити позов у повному обсязі.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді 17.11.2023р. було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та зобов`язано орган опіки та піклування надати суду висновок на розв`язання спору.

28.03.2024р. до суду надійшов висновок органу опіки та піклування.

Ухвалою суду від 15.07.2024р. було закрито підготовче провадження у справі з призначення розгляду справи за участю сторін.

Судом неодноразово надавався сторонам строк для врегулювання виниклого між ними спору мирним шляхом втім, сторони не дійшли згоди на врегулювання спору.

ІІІ. Позиції сторін.

Представник позивача адвокат Сторожук Д.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов у повному обсязі. В судове засідання, призначеного на 18.10.2024р., не з`явився, просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачки адвокат Мойсєєнко М.О., яка приймала участь в розгляді справи в режимі відеоконференції, в судовому засіданні зазначила, що відповідачка не заперечує проти періодичних побачень ОСОБА_1 разом з його сином, втім вказувала на неможливість таких зустріч ей на території України, а також наполягала, що зустрічі на території Республіки Болгарії слід проводити виключно у присутності матері, так як поведінка позивача, який в присутності дитини висловлювався нецензурною лексикою, а також неадекватно поводився, може завдати психологічного зриву дитини.

Судове засідання, яке було призначено на 18.10.2024р., представник відповідачки просила проводити за її відсутності.

Орган опіки та піклування не забезпечив участі свого представника у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за їх відсутності.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15.10.2016р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.05.2023р. у справі № 523/12206/22, яке набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 14.08.2023р., шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29.05.2023р. у справі № 523/1520/23 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання сина, ОСОБА_3 , щомісячно, у розмірі 5000,00грн., до повноліття дитини.

На теперішній час сторони по справі проживають окремо один від одного, малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю.

Позивач, ОСОБА_1 проживає в м. Одеса, втім, за його твердженням він має можливість виїжджати за межі території України, що пов`язано з родом його діяльності, як підприємця.

Судом встановлено, документально підтверджено та сторонами по справі не оспорюється, що внаслідок воєнного стану, оголошеного на території України, ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 з березня 2022р. виїхали на територію Республіки Болгарія та на сьогодні проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів Республіки Болгарія із заявами з приводу вчинення ОСОБА_1 неправомірних дії, відносно неї та їх сина, під час його перебування на території Болгарії.

Проте, такі факти не підтверджені, оскільки справи щодо вчинення ОСОБА_1 таких дій були закриті.

Крім того, зі скаргою на дії ОСОБА_2 , пов`язані з перешкоджанням у побаченнях з дитиною, звертався ОСОБА_1 . За таким зверненням провадження у справі було закрито з посиланням на наявність розгляду справи судом України з приводу побачень батька з дитиною.

Також, матеріалами справи підтверджується та сторонами під час розгляду справи не оспорювались наступні обставини:

малолітній ОСОБА_3 зарахований на денну форму навчання до 2-ого класу початкової школи « ОСОБА_4 » - ОСОБА_5 для навчання у 2024/2025 навчального року. Задіяний у навчанні з понеділка по п`ятницю з 07.30 до 16.30 год.

малолітній ОСОБА_3 на протязі тижня та у вихідні дні відвідує додаткові заняття з акторського мистецтва, футболу, математики та вивчення болгарської мови.

Висновком органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-05-8/2183вх(23) від 27.03.2024р. було рекомендовано встановити спосіб участі батька, ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення спілкування:

спілкування засобами відозв`язку, телефонного зв`язку щосуботи з 14.00год. до 16.00 год.;

особисте спілкування під час перебування ОСОБА_1 в Республіці Болгарія, за місцем проживання ОСОБА_2 з дитиною або у громадських місцях у суботу з 14.00 год. до 16.00 год., у неділю з 09.00год. до 11.00год., у присутності матері та за попередньою домовленістю.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про охорону дитинства» (Закон № 2402-III), Цивільним Кодексом (ЦК) України, Сімейним Кодексом (СК) України, зокрема статтями 141, 151 СК за якими, мати, батько мають рівні права та обов`язки, щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків, щодо дитини; батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Батько та мати мають рівні права та обов`язки і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити виключно з інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, орган опіки та піклування подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі батька з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), періодичність та тривалість їх.

Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування.

Зважаючи наведене, органом опіки та піклування виконано вимоги частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України щодо надання висновку у вирішенні спору про участь батька у вихованні малолітнього ОСОБА_3 . Водночас, суд вважає, що висновок не в повному обсязі ґрунтується на обставинах щодо зустрічей батька з дитиною, у тому числі виключно тільки в присутності матері та за попередньою домовленістю з нею.

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що останнім часом налагодились зустрічі позивача з сином. Разом з тим, позивач вказує, що такі зустрічі відбуваються періодично, не на регулярній основі, виключно у присутності матері, що не повною мірою надає йому можливість реалізувати себе, як батька у вихованому процесі.

Також, встановлені судом обставин в частині поведінки сторін, вочевидь, вказує на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у напружених відносинах, що само по собі впливає на співвідношення між батьками та дитиною, які спільно не проживають.

При цьому, суд констатує, що малолітній ОСОБА_3 постійно проживає разом з матір`ю, яка і формує його ставлення до оточуючих, у тому числі й до його батька.

Обмеження у побаченнях батька з дитиною суттєво впливає на майбутні взаємовідносини між дитиною та батьком, що в свою чергу не відповідає меті та принципам сімейних відносин, а як наслідок не відповідає якнайкращим інтересам самої дитини.

Суд вважає, що позбавлення позивача прав щодо його участі у спілкуванні та вихованні малолітнього сина може позбавити останнього родинних зв`язків з батьком та його родиною, любові та турботи з їхнього боку.

Суд повторно наголошує, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Наявність факту невизначеності у спілкуванні батька з дитиною, наявність виниклих між сторонами по справі конфліктних ситуацій з приводу побачень батька з дитиною, неможливість у мирний спосіб визначитися із такими зустрічами та побаченнями, вказують на наявність перешкод у таких спілкуваннях для батька.

Відтак, суд вважає, що є достатні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати позивачу у спілкуванні та вихованні малолітнього сина.

Визначаючи спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

Так, заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилалась на те, що зустрічі батька з дитиною повинні відбуватимуся виключно тільки на території Республіки Болгарія за їхнім тимчасовим місцем проживання, а такі зустрічі повинні проходити тільки у присутності матері.

Суд частково знаходить такі доводи вмотивованими з огляду на таке.

Як було встановлено судом, малолітній ОСОБА_3 з 2022р. до сьогодні проживає разом з матір`ю на території Республіка Болгарія, навчається у початковій школі, відвідує додаткові заняття.

Запропонований позивачем графік його побачень з дитиною на території України по два тижні на місяць не буде відповідати якнайкращим інтересам малолітньої дитини, так як дитина на вказаний період часу буде відірвана від навчального процесу, як від початкової школи, такі і від додаткових занять. Двічі на місяць дитина буде вимушена переїжджати на далекі відстані, з території Болгарії на територію України, змінювати спосіб та порядок свого життя, що в силу його віку буде надмірним психологічним тягарем. В силу воєнного стану, проголошеного на території України та під час перебування дитини в Україні, дитина буде знаходиться під постійною небезпекою, що не буде відповідати якнайкращим її інтересам.

Наявність вказаних фактів, як кожного окремо, так і в їх сукупності, вказує на те, що такі зустрічі батька з дитиною не є виправдними, не відповідають легітимній меті та найкращим інтересам самої малолітньої дитини.

При цьому суд звертає увагу, що після припинення воєнного стану, позивач не обмежений у праві для звернення до суду з метою зміни встановленого рішенням суду порядку його участі у спілкуванні та вихованні дитини.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що зустрічі позивача з сином на території України на час воєнного стану не можуть бути встановлені.

При цьому, позивач та його представник не навели та з цього приводу не надали суду будь-яких доказів, якими б спростовувались заперечення відповідачки про можливість перебування дитини двічі на місяць на території України.

Водночас, суд приймає до уваги ту обставину, що ОСОБА_1 тривалий час перебуває за межами України, має можливість вільного перетину державного кордону та може на сьогодні відвідувати сина за місцем його постійного проживання у Республіки Болгарія. Відтак, задля його участі у вихованні слід встановити наступний графік побачень, з метою спілкування та прийняття участі у вихованні сина:

двічі на тиждень по буднім дням, кожного вівторка та четверга з 16.30 години до 20.00 години, враховуючи стан здоров`я дитини, без присутності матері дитини, за місцем проживання (перебування) батька або у місцях культурного відпочинку із зобов`язанням ОСОБА_1 повернути дитину за місцем проживання (перебування) матері;

першу та третю суботи кожного місяця з 10.00 години до 13.00 години, враховуючи стан здоров`я дитини, без присутності матері дитини, за місцем проживання батька або у місцях культурного відпочинку із зобов`язанням ОСОБА_1 повернути дитину за місцем проживання (перебування) матері;

другу та четверту неділю кожного місяця з 10.00 години до 13.00 години, враховуючи стан здоров`я дитини, без присутності матері дитини, за місцем проживання (перебування) батька або у місцях культурного відпочинку із зобов`язанням ОСОБА_1 повернути дитину за місцем проживання (перебування) матері.

Також на час воєнного стану в Україні та перебування сина у цей період за кордоном, слід встановити спілкування батька з сином у режимі відеозв`язку через мобільні телефони у період часу з 19.00 год. протягом 30 хвилин, кожного дня.

Встановлюючи вказаний графік судом враховується, що батько дитини, як у робочі дні, так і у вихідні дні, за умови його перебування на території Республіка Болгарія, може забирати дитину зі школи, додаткових занять та проводити з ним час, як для спілкування, так і для відвідування занять з вивчення болгарської мови, акторських курсів, футболу, занять математикою тощо, так і допомагати дитині у навчальному процесі, тобто буди задіяним у вихованні сина.

Судом не встановлено та підтверджено сторонами по справі, що зустрічі між ОСОБА_1 зі своїм сином можуть негативно вплинути на емоційний стан дитини.

Посилання представника на те, що ОСОБА_2 виражався нецензурною лексикою, негативно впливав на малолітнього, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Задіяння у вирішені спірних питань у вихованні малолітнього сина правоохоронних органів Болгарії лише підкреслює наявність між сторонами спору з приводу участі батька у вихованні дитини.

Отже, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суду не надано жодного доказу про те, що малолітній ОСОБА_3 потребує особливого режиму харчування, дотримання особливих умов гігієни, а також особливого режиму дня, які не зможе забезпечити батько дитини.

Таким чином, з боку відповідачки суду не надано жодного доказу, який би вказував на те, що періодичне перебування сина ОСОБА_3 разом з батьком без присутності матері може вплинути на режим розпорядку дня дитини та/або будь-яким чином негативно вплинути на нього.

Зважаючи на викладене, суд відхиляє доводи ОСОБА_2 про побачення батька з дитиною виключно за її присутності, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак не можуть бути покладені в обґрунтування рішення суду.

Крім того, ані органом опіки та піклування, ані відповідачкою у справі не надано суду переконливих доказів на підтвердження висновку про те, що участь батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише в присутності матері, а так само що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні. Враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, обумовлення побачень батька з дитиною виключно в присутності матері на постійній основі призведе до унеможливлення реалізації позивачем своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною.

Фактично спірні правовідносини щодо малолітнього ОСОБА_3 , виникли між батьками на ґрунті особистої неприязності один до одного, а не внаслідок неналежної поведінки батька до свого сина.

Позивач та відповідачка мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Жодних переваг, пріоритету у спілкуванні та вихованні дитини відповідачка не має, хоч дитина і проживає з нею.

Наслідки особистого конфлікту між батьками негативно впливають на дитину. Існування між сторонами неприязних стосунків ускладнює погодження ними форм та методів спілкування з дитиною, тож зобов`язання матері не чинити відповідні перешкоди батькові сина, визначене судовим рішенням, сприятиме розумінню з її боку того, що права кожного з батьків є рівними. Дитина повинна спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком.

Підсумовуючі, з урахуванням принципу рівності прав батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання ОСОБА_2 брати участь у вихованні та спілкуванні з своїм сином, частково приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про можливість визначення порядку періодичних тимчасових побачень батька з дитиною на території Республіки Болгарія, оскільки право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування малолітньої дитини з батьком буде відповіде інтересам самої дитини.

Також, визначаючи графік побачень батька з сином позивачу слід звернути увагу, що за станом здоров`я, погодних умов, або інших істотних обставин, незалежних від сторін, можливо недотримання встановленого судом графіку таких побачень з метою забезпечення інтересів дитини.

Надання можливості спільного відпочинку батька з сином відповідатиме не лише принципу рівності батьків у спілкуванні з дитиною, а й інтересам дитини, оскільки таке спілкування з ним сприятиме встановленню між дитиною та позивачем стійкого психоемоційного зв`язку, отриманню нових навичок та досвіду, зв`язку та налагодженню відносини з іншими родичами з боку позивача.

Судом повторно наголошується, що відношення між батьками та дитиною є чутливими та потребують взаємодії між батьками у процесі виховання дитини виключно в найкращих її інтересах.

Зважаючи на викладене, оцінюючі зібрані у справі докази, як кожен окремо та і у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

VІ. Судові витрати.

Згідно ст.141 ЦПК України з відповідачки слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1073,60грн.

Керуючись ст.ст.12,81,141,263 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні із малолітнім сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши наступний порядок зустрічей у Республіці Болгарія:

двічі на тиждень по буднім дням, кожного вівторка та четверга з 16.30 години до 20.00 години, враховуючи стан здоров`я дитини, без присутності матері дитини, за місцем проживання (перебування) батька або у місцях культурного відпочинку із зобов`язанням ОСОБА_1 повернути дитину за місцем проживання (перебування) матері;

першу та третю суботи кожного місяця з 10.00 години до 13.00 години, враховуючи стан здоров`я дитини, без присутності матері дитини, за місцем проживання батька або у місцях культурного відпочинку із зобов`язанням ОСОБА_1 повернути дитину за місцем проживання (перебування) матері;

другу та четверту неділю кожного місяця з 10.00 години до 13.00 години, враховуючи стан здоров`я дитини, без присутності матері дитини, за місцем проживання (перебування) батька або у місцях культурного відпочинку із зобов`язанням ОСОБА_1 повернути дитину за місцем проживання (перебування) матері.

На час воєнного стану в Україні та перебування ОСОБА_3 у цей період за кордоном, а батька на території України, встановити спілкування ОСОБА_1 з сином у режимі відеозв`язку через мобільні телефони, кожного дня, у період часу з 19.00 год. протягом 30 хвилин.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073,60грн.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рнокпп: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Орган опіки та піклування в особі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, , місцезнаходження: м. Одеса, проспект Добровольського, буд.106.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 22 жовтня 2024р.

Суддя