22.10.2024 Єдиний унікальний номер 265/2331/15-ц
Провадження № 4-с/205/51/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Мадьонової Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , на дії/бездіяльність органу примусового виконання,

В С Т А Н О В И В:

Представник скаржника ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаною скаргою, в якій просивскасувати арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника №53959194 від 08 травня 2018 року, винесеною Лівобережним ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 грудня 2015 року Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя ухвалив рішення у справі №265/2331/15-ц про стягнення з заявника матеріальної шкоди у розмірі 332 772,91 грн., моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., витрат понесених на проведення авто-товарознавчої експертизи у розмірі 2 600 грн., а всього 337 372,91 грн. 18 травня 2017 року державна виконавча служба відкрила виконавче провадження №53959194, яке завершено. 10 травня 2019 року державна виконавча служба відкрила виконавче провадження №59058458, яке завершено. 05 серпня 2024 було направлено на електронну поштову скриньку Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного МУ МЮ заяву від імені ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна на яку 12 серпня 2024 року надійшла відповідь про відмову у знятті арешту з майна. Зазначає, що 10 листопада 2020 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Відкрите повторно виконавче провадження не буде, оскільки відтоді стягувач не звертався до державної виконавчої служби з заявою про повторне відкриття виконавчого провадження та трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив. Накладений арешт позбавив ОСОБА_1 можливості вільно розпоряджатись власним нерухомим майном, внаслідок чого він фактично позбавлений можливості продати майно та вчиняти щодо майна інші дії з кінцевою метою його відчуження іншим особам, і з метою усунення порушення прав ОСОБА_1 арешт з його нерухомого майна має бути знятий.

Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2024 року відкрито провадження з призначенням скарги до розгляду.

Від представника заінтересованої особи Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли письмові пояснення на скаргу, у яких вона просила винести судове рішення на розсуд суду, та в обґрунтування зазначила, що за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебував виконавчий лист №265/2331/15-ц, виданий 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 332 772,91 грн., моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. та витрат понесених на проведення авто-товарознавчої експертизи у розмірі 2 600 грн., а всього 337 372,91 грн. Матеріально технічна база відділу, приміщення відділу та виконавчі провадження, що перебували у відділі станом на 23 лютого 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , фактично знищені в наслідок збройної агресії російської федерації проти України, і Маріупольський район Донецької області відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року входить до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, а інформація надана на підставі відомостей, які містяться у АСВП. Виконавчий лист №265/2331/15-ц був пред`явлений стягувачем ОСОБА_2 на виконання до відділу декілька разів. 05 квітня 2016 року на підставі заяви стягувача та виконавчого документа було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 50683286. 05 квітня 2016 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, відомості про обтяження були внесені до відповідних державних реєстрів. 14 квітня 2017 року за результатами вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення згідно п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, згідно змісту якої виконавчий документ повертається стягувачу через його відмову залишити за собою майна боржника, яке не було реалізовано під час примусового виконання рішення, відсутність у боржника іншого майна, на яке можливо звернути стягнення. Також у постанові зазначено про відсутність у боржника джерел отримання доходу, про відсутність пенсійних виплат, про відсутність коштів на рахунках і неможливість стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. 18 травня 2017 року на підставі заяви стягувача та виконавчого документа було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 53959194. 21 травня 2018 року за результатами вжитих державним виконавцем заходів примусового виконання рішення було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до змісту цієї постанови з боржника не було стягнуто виконавчий збір в сумі 33 737,29 грн., витрати виконавчого провадження, витрати, пов`язані з оцінкою вартості майна боржника, в сумі 3 500 грн. В той же час зазначено про часткове погашення заборгованості на суму 258 440 грн. за рахунок переданого стягувачу нереалізованого майна боржника, таким чином залишок заборгованості склав 78 932,91 грн. 25 квітня 2019 року начальником відділу були скасовані певні процесуальні документи, а саме постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 21 травня 2018 року, постанова (акт) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 08 травня 2018 року, оскільки останній не відповідає «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та необхідністю складення цього документа із дотриманням всіх вимог. 26 квітня 2019 року було винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. 10 травня 2019 року було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». 10 травня 2019 року на підставі заяви стягувача та виконавчого документа було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 59058458. 11 лютого 2020 року та 05 листопада 2020 року було винесено постанови про арешт коштів боржника. 10 листопада 2020 року згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 37ЗУ «Про виконавче провадження» не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом встановлених законодавством строків. На теперішній час стягувач не скористався своїм правом повторно пред`явити виконавчий лист №265/2331/15-ц на примусове виконання до відділу, а законодавством не передбачено в якості наслідків повернення виконавчого документа стягувачу згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна/коштів боржника. За даними АСВП на поточну дату на примусовому виконанні у відділі не перебуває виконавчий лист №265/2331/15-ц. Вчинення державним виконавцем виконавчих дій у завершеному виконавчому провадженні чинним законодавством не передбачається. На поточну дату заборгованість боржником не погашена у повному обсязі, до відділу не надходили відповідні повідомлення сторін виконавчого провадження, крім цього не погашено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження. Нормами ст. 59 Закону №1404-VІІІ передбачено певний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна/коштів боржника, а також нормами статті визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Оскільки виконавче провадження завершено, за наявних обставин визначені законом підстави для зняття державним виконавцем арешту з коштів боржника відсутні, тому зняття арешту з коштів боржника можливе на підставі відповідного рішення суду.

05 вересня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська витребувано у Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №53959194.

Представник скаржника ОСОБА_4 сформував у системі «Електронний суд» заяву в якій просив проводити розгляд без участі скаржника за наявними в матеріалах справи доказами.

Представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєва Л.С. у своїх письмових поясненнях просила розглядати справу без участі їх представника та винести судове рішення на розсуд суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали скарги, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Матеріалами справи підтверджено, що 18 травня 2017 року держаним виконавцем Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Коваль Н.В. відкрито виконавче провадження №53959194 з виконання виконавчого листа № 265/2331/15-ц, виданого 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 332 772,91 грн., моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., витрат на проведення авто-товарознавчої експертизи у розмірі 2 600 грн., а всього 337 372,91 грн.

Також судом встановлено, що 08 травня 2018 року держаним виконавцем Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Трушкіною А.Ю. було винесено постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №53959194, якою постановлено накласти арешт на все нерухоме майно, окрім нежитлового приміщення загальною площею 284,5 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , що належить боржнику - ОСОБА_1 .

Разом з тим, постановою держаного виконавця Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Трушкіною А.Ю. від 10 травня 2019 року у виконавчому провадженні №53959194 було повернуто стягувачу виконавчий лист №265/2331/15-ц, виданий 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а в постанові зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 10 травня 2022 року.

Крім того, з наявної в матеріалах справи відповіді Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, судом встановлено, що заявнику було відмовлено у знятті арешту з майна ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною першою статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Частиною 4 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Вказаний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц.

За змістом положень ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим законом.

Ураховуючи положення п. 2 ч. 1 та ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі №634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 37 зазначеного закону арешт із майна знімається лише у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. п. 1, 3, 11 ч. 1 ст. 37 цього закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.

Як встановлено судом, постановою від 10 травня 2019 року виконавче провадження №53959194 повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та у п. 2 якої вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 10 травня 2022 року.

При цьому, арешт накладений в рамках виконавчого провадження №53959194 на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 на час розгляду справи не знято.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положенням ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки у цій справі дії державного виконавця не оскаржуються і за презумпцією правомірності вважаються такими, що відповідали закону та такими, що не порушували прав сторін виконавчого провадження, в тому числі стягувача, тому суд виходить з того, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу державний виконавець діяв у спосіб і в порядку, встановлені законом.

Разом з тим, судом встановлено, що наразі виконавче провадження №53959194 щодо божника ОСОБА_1 на виконанні не перебуває, але реалізувати свої конституційні права щодо вільного володіння та розпорядження своїм нерухомим майном скаржник позбавлений можливості через наявність арешту на його нерухоме майно.

Відповідно до п. 21 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 02 квітня 2012 року №512/5, в редакції, що була чинною на час вчинення виконавчих дій, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, після повернення виконавчого документа стягувачу останній не вчиняв ніяких дій, спрямованих на виконання рішення, стягнення боргу, чим на власний розсуд розпорядився своїми правами, встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, виконавчі провадження щодо виконання відповідного рішення та стягнення з ОСОБА_1 боргу відсутні, жодні виконавчі дії не вчинялися.

За таких умов існування арешту нерухомого майна, що був накладений у рамках конкретного виконавчого провадження саме задля досягнення мети цього провадження, забезпечення реального виконання рішення втратило своє призначення, арешт не виконує функцію забезпечення виконання рішення у такому виконавчому провадженні. Натомість цей арешт за відсутності відповідного провадження не має правової основи, створює правову невизначеність і безпідставно обмежує права власника майна, погодитись із тим, що такий арешт може існувати по суті невизначений час, неможливо.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що виконавчий лист №265/2331/15-ц, виданий 10 лютого 2016 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області постановою державного виконавця від 10 травня 2019 року було повернуто стягувачу ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», та з того часу стягувач повторно з метою примусового виконання виконавчого документу не звертався, при цьому, при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу накладений раніше арешт не знято, а існування арешту на цей час, без наявності відкритих виконавчих проваджень і майнових претензій з боку стягувача до скаржника, порушують його права та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, суд дійшов висновку, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом скасування арешту з майна боржника, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника №53959194 від 08 травня 2018 року, винесеною держаним виконавцем Лівобережного ВДВС міста Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області Трушкіною А.Ю., а тому вимоги скарги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 15-16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 1, 18, 37, 40, 56, 59, 74 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст. 10, 247, 257, 353, 447 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Лівобережний відділ державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , який накладено у виконавчому провадженні №53959194 на підставі постанови держаного виконавця Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Трушкіної Анни Юріївни про арешт майна боржника від 08 травня 2018 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення. У разі якщо ухвалу було поставлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Т.П. Терещенко

.