Справа № 212/7618/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

за участю секретаря Пижик В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 212/7618/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участі представника позивача Руснакової Т. А., -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулась до суду із даним позовом до відповідачки, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 26 травня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час якого подружжя сторін придбало житло: двокімнатну квартиру загальною площею 42,6 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на відповідачку на підставі договору купівлі-продажу № 365 від 29.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_3 , вартість якої за умовами такого договору купівлі-продажу становила 275300 грн. Додавала, що 02.11.2023 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, а угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю між ними не було досягнуто. Враховуючи викладене, спірна квартира є спільною власністю подружжя. На підставі викладеного просила суд визнати право спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру загальною площею 42,6 кв. м., житловою площею 28,4 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини такої квартири, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості спільного майна подружжя у вигляді даної квартири у розмірі 137650 грн.

Не погоджуючись із позовними вимогами представник відповідача, адвокат Шемет І. О., подав відзив на позов, де вказував, що квартира по АДРЕСА_1 була придбано за рахунок грошових коштів, наданих батьками позивача та відповідачки, оскільки спільний бюджет колишньої родини сторін не дозволяв придбати таку квартиру. Зазначав, що спір щодо поділу квартири було ініційовано позивачем лише після звернення відповідачки до суду із позовом про стягнення на її користь аліментів на утримання дитини та дружини з позивача. Додавав, що заявлені позовні вимоги є суперечливими та некоректними, оскільки позивач вимагає в порядку поділу майна подружжя визнати за останнім право власності на частину спірної квартири та одночасно стягнути із відповідачки на користь позивача компенсацію вартості майна подружжя у вигляді такої частки квартири в сумі 137650 грн., не заявляючи вимог про припинення його права власності на неї, внаслідок чого вимога про компенсацію вартості майна подружжя є безпідставною. Також звертав увагу на те, що відповідачка не працює, займаючись доглядом та вихованням малолітнього сина, а єдиним її джерелом доходу є аліменти, що сплачуються позивачем, в той час як останній є військовослужбовцем, грошове забезпечення якого перевищує 127 000 грн. на місяць. Отже, покладання на відповідача тягаря сплати грошової компенсації вартості квартири поставить останню у скрутне матеріальне становище, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Представник позивача, адвокат Руснакова Т. А., у судовому засіданні, підтримуючи доводи, викладені нею у позовній заяві, вказувала, що позивач та відповідачка шлюб між собою розірвали, мешкають окремо, стосунки припинили, внаслідок чого ОСОБА_1 , як співвласник спірної квартири, не має можливості користуватись своєю власністю. Отже, через неподільність кв. АДРЕСА_2 , просила суд для захисту прав позивача задовольнити заявлені позовні вимоги повністю, стягнувши на користь позивача з відповідачки компенсацію вартості його частки в такому майні.

Ані відповідачка, ОСОБА_2 , ані її представник, адвокат Шемет І. О., у судове засідання не з`явились повторно. Однак від представника відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та адвоката Шемет І. О., підтримуючи при цьому поданий ним відзив.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом було встановлено, що з 26 травня 2022 року до 4 грудня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 2 листопада 2023 року, яке набуло чинності 4 грудня 2023 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб сторін, актовий запис № 367 від 26 травня 2022 року, та рішення суду по справі № 212/8233/23.

Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав від 29 березня 2023 року вбачається, що приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С. В. було зареєстровано право власності в цілому на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, вартість якої складає 275300 грн.

При цьому відповідно до копії договору купівлі-продажу від 29.03.2023 року, посвідченогоприватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С. В., реєстр № 365, вбачається, що ОСОБА_2 набула в приватну власність двокімнатну квартиру (загальна площа 42,6 кв. м., житлова площа 28,4 кв. м.), розташовану по АДРЕСА_1 , за 275300 грн. за нотаріально посвідченої згоди свого чоловіка, ОСОБА_1 від 27.03.2023 року.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: транспортні засоби; грошові кошти.

Натомість, суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін щодо квартири по АДРЕСА_1 не було надано, внаслідок чого посилання представника відповідача на те, що така квартира була придбана за кошти батьків сторін суд відхиляє.

Суд зауважує, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Отже, судом було встановлено з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, квартира по АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки, як колишнього подружжя, яке було набуте спільно за час їх перебування у шлюбі.

Суд при цьому вказує, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року по справі № 523/14489/15-ц.

Отже, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю сторін квартири по АДРЕСА_1 слід відмовити, оскільки такі вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, як колишнього члена подружжя сторін.

На підставі ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суд встановив, що квартира по АДРЕСА_1 була придбана у період перебування у шлюбі сторін, відповідачем не спростовано презумпцію спільності такого майна, а підстав для відступу від рівності часток у праві спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно немає.

Таким чином, керуючись наведеними правовими нормами, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що позивачем було доведено, що на спірну квартиру він має право власності в розмірі саме 1/2 частки.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 71 СК та ч. 2 ст. 364 ЦК поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2018 року по справі № 201/14044/16-ц.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК в разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також на підставі ч. 1 ст. 71 СК майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

При цьому за ч. 2 ст. 71 ЦК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК.

За ч. 5 ст. 71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень ст. 71 СК дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

При цьому суд зазначає, що принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК (ст. 365 ЦК), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Так у п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Натомість, правовідносини в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою та регулюються відповідно ст. 364 ЦК, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 3 лютого 2020 року по справі № 235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року по справі № 487/6195/16-ц, від 30 вересня 2020 року по справі № 552/1514/19, від 24 березня 2021 року по справі № 501/2211/18, від 9 червня 2021 року по справі № 760/789/19.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

На підставі ч. 2 ст. 364 ЦК якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому саме ст. 364 ЦК.

Таким чином на підставі викладених норм права на переконання суду не підлягають задоволенню вимоги представника позивача про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири по АДРЕСА_1 , оскільки метою даного позову є отримання ним від ОСОБА_2 компенсації вартості спільного сумісного майна колишнього подружжя сторін, що було встановлено судом під час вирішення справи по суті, а вимоги про визнання права власності на 1/2 частку такого майна у даному випадку не є належним способом захисту прав позивача, оскільки розмір частки майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності доводиться в обґрунтуванні позову про стягнення компенсації такої частки, тому заявлення окремої вимоги в цій частині не досягне необхідного для позивача результату, а, навпаки, суперечитиме його вимогам про стягнення компенсації, про що слушно зазначив представник відповідачки, оскільки з моменту виплати компенсації право власності на таку частку спірної квартири у ОСОБА_1 втрачається.

В цьому сенсі судом було враховано, що квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована саме на ОСОБА_2 , яка там зареєстрована, квартира перебуває у її користуванні, а шлюб між сторонами розірвано, ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає окремо від ОСОБА_2 , спірне нерухоме майно є неподільною річчю, тому позивачем, як іншим з колишнього подружжя, не використовується.

Отже, оскільки суд дійшов висновку про те, що спірна квартира по АДРЕСА_1 була набута сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, то ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію вартості своєї частки в праві спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно, а як наслідок припинення його права власності на спірне майно.

При цьому заявляти окремі вимоги про припинення права власності на спірне майно не має потреби, оскільки визначено саме законом припинення права власності позивача на спірне нерухоме майно внаслідок отримання за нього компенсації.

У цьому сенсі суд не бере до уваги посилання представника відповідачки на те, що ОСОБА_2 не має самостійного заробітку, утримуючи спільного для сторін сина, отримуючи аліменти, які саме є її джерелом доходу, оскільки жодних доказів на підтвердження того факту, що позивачка позбавлена матеріального забезпечення, матеріали справи не містять, враховуючи також посилання її представника на те, що дохід позивача, з якого повинні відраховуватись аліменти на користь ОСОБА_2 , тобто грошове забезпечення військовослужбовця, становить понад 127000 грн. на місяць.

Отже, в даному випадку суд не приймає посилання адвоката Шемет І. О. на те, що задоволенням вимог ОСОБА_2 на відповідачку буде покладено надмірний тягар, внаслідок чого суд відхиляє посилання представника відповідачки на практику Верховного Суду, оскільки вона не є релевантною обставинам даної справи.

При цьому судом було враховано визначену у договорі купівлі-продажу від 29 березня 2023 року вартість спірної квартири по АДРЕСА_1 в сумі 275300 грн., тому під час ухвалення судового рішення суд дійшов висновку про можливість стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості 1/2 частини належного йому на праві власності нерухомого майна в сумі саме 137650 грн. (275300 / 2 = 137650).

Внаслідок наведеного вмотивування, заявлені вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок компенсації вартість 1/2 частки квартири по АДРЕСА_1 , тобто в сумі 137650 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати ОСОБА_1 з оплати судового збору при подачу даного позову до суду в сумі 1376,50 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартість 1/2 частки двокімнатної квартири (загальна площа 42,6 кв. м., житлова площа 28,4 кв. м.), розташованої по АДРЕСА_1 , в розмірі 137 650 (сто тридцять сім тисяч шістсот п`ятдесят) грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 1376,50 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено та підписано 21 жовтня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: Д. О. Козлов