КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою представника акціонерного товариства «Київгаз» - адвоката Полішка Юрія Олексійовича на рішенняГолосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Київгаз» про визнання відмови у вчиненні певної дії такою, що порушує права та обов`язки, та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного Товариства «Київгаз» про визнання відмови у вчиненні певної дії такою, що порушує права та обов`язки, та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він є співвласником квартири у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом від 13.09.2012 про державну реєстрацію прав.

Згідно отримуваних ним рахунків на оплату газу, оператором газорозподільних мереж, який обслуговує будинок за зазначеною адресою, є АТ «Київгаз».

Згідно Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) 30.09.2015 № 2494, даний будинок відноситься до типу, за яким газ використовується тільки для приготування їжі.

Облік спожитого газу у цьому будинку здійснюється відповідачем за допомогою загально будинкового лічильника газу.

08.06.2022 та 01.08.2023 позивач звертався до відповідача з проханням встановити йому індивідуальний безкоштовний лічильник газу, але відповідач в порушення права позивача на споживання газу і витрат на його оплату у тих об`ємах, які відповідають його потребам, незаконно відмовив.

Із Закону Україн «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» випливає, що саме відповідач за рахунок своїх коштів або інших джерел, не заборонених законодавством, зобов`язаний забезпечити встановлення індивідуальних лічильників газу мешканцям будинку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки в цьому будинку природний газ використовується тільки для приготування їжі.

Проте відповідач цього не зробив, проігнорувавши вимоги Закону, який зобов`язав відповідача встановити індивідуальні лічильники газу до 1 січня 2018 року. В подальшому ця дата змінами до Закону №2260-VIII від 21.12.2017 та №1338-IX від 05.03.2021 переносилася на 1 січня 2021 року та на 1 січня 2023 року, відповідно.

Всі три зазначені граничні дати для встановлення індивідуальних лічильників газу відповідач проігнорував.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд:

- визнати, що відмовою у встановлені йому індивідуального безкоштовного лічильника газу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач порушив його права;

- визнати, що відмовою у встановлені йому індивідуального безкоштовного лічильника газу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач порушив свої обов`язки;

- зобов`язати відповідача встановити йому індивідуальний безкоштовний лічильник газу за адресою: АДРЕСА_1 , протягом місяця після набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Акціонерне товариство «Київгаз» встановити ОСОБА_1 індивідуальний безкоштовний лічильник газу за адресою: АДРЕСА_1 , протягом місяця після набрання рішенням суду законної сили.Взадоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Акціонерноготовариства «Київгаз» на користь держави судові витрати в розмірі 1073,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить доповнити резолютивну частину рішення суду наступними позовними вимогами, які суд не задовольнив:

- визнати, що відмовою у встановлені йому індивідуального безкоштовного лічильника газу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач порушив його права;

- визнати, що відмовою у встановлені йому індивідуального безкоштовного лічильника газу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач порушив свої обов`язки.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що посилаючись на обмеження статті 16 ЦК України, суд не врахував висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11, згідно яких законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, і отже, порушення цивільного права підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Кодексу.

Вважає також, що суд не врахував, що без визнання його прав порушеними , суд не має правових підстав зобов`язувати відповідача встановлювати йому індивідуальний безкоштовний лічильник газу, оскільки без порушення прав не може виникнути обов`язок їх відновлення та особа не може бути примушена до дій, вчинення яких є не обов`язковим для неї.

Представник відповідача, акціонерного товариства «Київгаз», адвокат Полішко Ю.О. також звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що зі змісту статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не вбачається обов`язку суб`єкту господарювання, що здійснює розподіл природного газу, щодо встановлення саме індивідуальних лічильників газу в кожній квартирі, в якій газ використовується для приготування їжі.

Вказує, що відповідно до п. 1 гл. 5 розділу ІХ Кодексу ГРС , за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг №1201 від 30.06.2016 року затверджено «План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Київгаз» на 2016-2025 роки» та була узгоджена Інвестиційна програма, в якій було передбачено встановлення виключно загальнобудинкових лічильників газу.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Київгаз» позивач ОСОБА_1 навів заперечення щодо доводів відповідача, зокрема звертає увагу апеляційного суду на те, що в обґрунтування скарги відповідач посилається на Тимчасове положення №620, яке не може бути застосоване до спірних правовідносин, оскільки набрало чинності через 7 років після виникнення підстав для даного спору.

Зазначає також, що обов`язок із встановлення індивідуального лічильника покладено на відповідача зокрема Розпорядженням кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу».

Посилається також на безпідставність доводів скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В судовому засіданні представник АТ «Київгаз» - адвокат Полішко Ю.О. підтримав подану ним апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував, посилаючись на безпідставність її доводів.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог процесуального законодавства.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .

27.10.2016 встановлено вузол обліку газу на ввідному газопроводі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

01.08.2023 позивач звернувся до АТ «Київгаз» з заявою про встановлення в квартирі АДРЕСА_3 , безкоштовного квартирного лічильника природного газу.

Листом від 09.08.2023 №2845/09-3 АТ «Київгаз» повідомило позивача, що виконало своє зобов`язання забезпеченню комерційним обліком природного газу будинку АДРЕСА_2 , в якому газ використовується тільки для приготування їжі відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині зобов`язання АТ «Київгаз» встановити ОСОБА_1 індивідуальний безкоштовний лічильник газу, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених в цій частині позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду із такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, згідно частини першої статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним на час звернення позивача до суду з цим позовом та розгляду справи, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги

- кількісний показник комунальних послуг - кількість одиниць виміру обсягу отриманої споживачем комунальної послуги, визначена відповідно до показань вузла обліку та/або вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством;

- споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Згідно зчастиною першою статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках..

Відповідно до статті 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на таких принципах:

1) забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів;

2) створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій;

3) забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг;

4) регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей;

5) забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо;

6) дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»комерційний облік комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії у багатоквартирному будинку здійснюється встановленими в житлових і нежитлових приміщеннях споживачів вузлами обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирах (приміщеннях) багатоквартирного будинку. У разі відсутності або несправності вузлів обліку, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, комерційний облік здійснюється в установленому законодавством порядку в місці вводу відповідних зовнішніх інженерних мереж у будівлю (її частину), а для послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії - в місці вводу відповідних внутрішньобудинкових систем у житлове або нежитлове приміщення споживача.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі Закон № 3533-VI).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №3533-VI з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Згідно частини перщої статті3 Закону № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем (далі - ГРС) Оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Згідно з положеннями статті 6 Закону № 3533-VI та положеннями п.п. 2 п.1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу» Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями і суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законами № 2260-VIII від 21.12.2017, № 1338-IX від 05.03.2021 тільки для приготування їжі - з 01 січня 2023 року.)

Судом встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природнього газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями статті 6 Закону Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природнього газу» та положеннями п.п. 2 п.1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу» Міністерству енергетики та вугільної промисловості разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями і суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території вжити заходів до оснащення в повному обсязі квартир і приватних будинків, у яких проживає населення, лічильниками газу: до 1 січня 2016 р., - якщо природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законами № 2260-VIII від 21.12.2017, № 1338-IX від 05.03.2021 тільки для приготування їжі - з 01 січня 2023 року.)

Як встановлено матеріалами справи, позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, затвердженого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2500 від 30.09.2015, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.

Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Колегією суддів встановлено, що позивач приєднався до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору АТ «Київгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а позивач взяв на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним.

В постанові від 21.02.2018 по справі № 908/1312/17 Верховний Суд зазначив, що із змісту Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідним суб`єктом господарюваннягазорозподільними організаціями за власний рахунок лічильників газу для такої категорії споживачів природного газу як населення, саме у вигляді таких приладів обліку природного газу, що дозволяють визначення обсягів споживання кожним окремими позивачем, та що стаття 6 цього Закону визначає обов`язок газорозподільної організації встановити за власний рахунок саме квартирні прилади обліку в багатоквартирному будинку.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 214/2435/17 у постанові від 07.11.2018 дійшла висновку про те, що відмова відповідача (газорозподільної організації) встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечать вимогам законодавства, порушує права позивачів. Волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним.

Вищевикладені висновки суду узгоджуються з правовою позицією ВеликоїПалати Верховного Суду, викладеною у справі №212/5836/17 від 26.10.2021 та з постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №210/5132/19 від 08.07.2020.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що задоволення вимог позивача в частині зобовязання відповідача встановити індивідуальний лічильник природного газу буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачу індивідуального лічильника забезпечить оплату них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість, тому висновки суду першої інстанції про обгрунтованість заявлених вимог в цій частині є правильними.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, колегія суддів вважає за необхідне керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Доводи апеляційної скарги АТ «Київгаз» щодо неврахування судом роз`яснень, що містяться у листах НКРЕКП оцінюються колегією суддів критично, оскільки вимоги статті 6 Закону № 3533-VI мають вищу юридичну силу, ніж рішення НКРЕКП. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2023року.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , який не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги про встановлення порушення прав позивача у зв`язку із відмовою у встановлені йому позивачу індивідуального безкоштовного лічильника газу та порушення відповідачем своїхобов`язків, колегія суддів апеляційного суду вважає їх необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції, мотивуючи підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача встановити позивачу індивідуальний безкоштовний лічильник газу, дійшов висновку про порушення відповідних прав позивача та невідповідність дій АТ «Київгаз» що відмови у встановленні індивідуального безкоштовного лічильника газу вимогам чинного законодавства. Поряд із цим, місцевий суд обгрунтовано зазначив, що обранийпозивачем спосіб захисту визнати, що відмовою у встановлені індивідуального безкоштовного лічильника газу за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач порушив його права та свої обов`язки, не є ефективними, оскільки не відповідають змісту відповідного права позивача на встановлення безкоштовного індивідуального лічильника газу, що має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17(пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40),від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Таким чином, доводи апеляційних скарг як позивача, так і відповідача, не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника акціонерного товариства «Київгаз» - адвоката Полішка Юрія Олексійовича - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар