справа № 755/9865/22
головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в місті Києві на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві, Державної казначейської служби України, у якому просила суд стягнути з Держави України на свою користь шляхом списання з Державного бюджету України суму у розмірі 2 582 грн за зберігання транспортного засобу; 334,90 грн - вартість пального та 100 000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що під час поїздки по місту Києву 1 серпня 2021 року о 15.00 год. співробітниками Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві було вилучено автомобіль марки «Рено Меган», д.н.з. НОМЕР_1 (який належить їй, і яким керував ОСОБА_2 ). начебто для перевірки відповідності VIN-коду (НОМЕР_3). Після цього слідчий суддя відмовив органам досудового слідства у визнанні автомобіля речовим доказом та зобов`язав повернути транспортний засіб позивачу. Однак працівники поліції протягом певного часу транспортний засіб не повертали, а передали та зберігали на комерційному майданчику всупереч закону. Позивач вказувала, що через такі дії вона змушена була пересуватися на таксі, не змогла виїхати у літню відпустку, та понесла додаткові витрати у зв`язку з необхідністю пересування літньої мами.

2 серпня 2021 року ОСОБА_1 подано вимоги про неправомірне вилучення транспортного засобу, посилаючись на те, що зупинка та вилучення автомобіля проходили з численними порушеннями (вилучення відбулося за відсутності власника, а також протоколу про вилучення документів, після 48 годин вилучене майно не визнано речовим доказом (авто було вилучено 1 серпня 2021 року і до 4 серпня 2021 року не повернуто), не накладено арешт і не було надано витяг з ЄДРДР про відкриття кримінального провадження).

Після повернення автомобіля позивач зверталася до правоохоронних органів з листом про компенсацію витрат, однак отримала відмову.

Посилаючись на те, що безпідставне кримінальне провадження було закрите, а також, що відповідальними особами слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві не було вжито достатніх заходів для збереження речового доказу у кримінальному провадженні, оскільки автомобіль не зберігався належним чином на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів поліції, а був поміщений на платний спеціальний майданчик приватної компанії ТОВ «Укрспецпарк», і у встановлений законом строк повернутий не був, просила суд в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури, стягнути на її користь матеріальні збитки та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Національної поліції в місті Києві, Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 2 916 гривень 90 копійок та 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник Головного управління Національної поліції в місті Києві - Ковальчук І.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з боку Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві дотримано процедуру негайного виконання ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18 серпня 2021 року № 755/12932/21, а тому висновки суду першої інстанції про те, що питання про негайне повернення вилученого майна залишилось не вирішеним є помилковими.

Звертає увагу, що Головне управління Національної поліції у м. Києві жодним чином на рішення позивача по оплаті послуг зберігання автомобіля Renault Megane, за період з 1 серпня 2021 року по 2 вересня 2021 року у розмірі 2 582 грн не впливало, а відтак стягнення з державного бюджету цієї суми коштів не ґрунтується на вимогах законодавства.

Звертає увагу, що позивач не підпадає під перелік вказаних випадків, тому як незаконно засудженою вона не була, запобіжні заходи стосовно неї обиралися на підставі рішення слідчого судді та суду. Жодна дія слідчого, прокурора та суду у встановленому порядку незаконною не визнана. Відтак, у позивача відсутні достатні законі підстави для відшкодування моральної шкоди згідно Закону.

8 липня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від начальника Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві - Полковніченко Н., в якому вона просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що Головне управління Казначейства не може погодитись з наданою судом першої інстанції оцінкою обставин справи, оскільки саме по собі скасуванняпостанови у справі про адміністративне правопорушення безспірно не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди.

Зазначає, що на час звернення до суду не існує судового рішення, яким би дії відповідача - 1 визнані неправомірними (незаконними). Тому, посилання суду на норми статей 1173, 1174 ЦК України є необґрунтованим, а часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди є помилковим.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 22 лютого 2003 року автомобіль марки «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, шасі номер НОМЕР_3 зареєстровано за ОСОБА_3 . Особливі примітки: МОЛ800083-14.02.03 пр.кер. ОСОБА_1 .

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.40) ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 .

Згідно з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20 грудня 2007 року №50370462 до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис параметрами якого є реєстрація видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкове майно, зокрема, рухоме - Renault Megane, 2003 року випуску, серійний номер НОМЕР_3 , номер державної реєстрації НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що у відділі дізнання Дніпровського УП ГУНП у м. Києві знаходилось кримінальне провадження № 0002568 від 2 серпня 2021 року, відкритого у зв`язку з тим, що 1 серпня 2021 року працівниками поліції за адресою: м. Київ, просп. Гагаріна, 3 було виявлено автомобіль марки «Рено Меган», д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_4 , під час огляду якого було виявлено пошкодження він-коду на рамі кузова. Це стало підставою для виклику слідчо-оперативної групи Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, проведення огляду місця події дізнавачем ВД Дніпровського УП ГУНП у м. Києві та вилучення вищезазначеного автомобіля з поміщенням на спеціальний майданчик для тимчасово вилучених автомобілів за адресою: АДРЕСА_1 , а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Відділом дізнання проводилось розслідування провадження № 0002568 за ст. 290 КК України, під час якого 2 серпня 2021 року процесуальний керівник звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на транспортний засіб.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002568 відмовлено.

З відповіді Головного управління Національної поліції в місті Києві від 16 листопада 2021 року № 11143/125/50-2021 на адвокатський запит від 12 листопада 2021 року (вх.668-аз) вбачається, що станом на дату надання відповіді кримінальне провадження № 0002568 закрито, про що винесено відповідну постанову.

Транспортний засіб позивач отримала 2 вересня 2021 року, про що склала розписку.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади сформовані Верховним Судом в постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 464/3789/17. У вказаній постанові Верховним Судом зроблено правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди, зокрема й моральної за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Їх оцінка залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Верховний Суд в постанові від 24 березня 2020 року по справі № 818/607/17 зробив правовий висновок, відповідно до якого психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом державної влади чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилалась на те, що внаслідок незаконних дій слідчого відділу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві щодо вилучення належного їй на праві власності транспортного засобу марки «Рено Меган», д.н.з. НОМЕР_1 їй було завдано майнових збитків на суму 2 916,90 грн, яку вона була змушена сплатити за зберігання і транспортування власного транспортного засобу на штрафмайданчик ТОВ «Укрспецпарк».

Згідно з ч. ч. 1, 2 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов`язок органу, який вилучив майно, належно його зберігати та повернути особі, у якої воно було вилучено, прямо передбачений чинним законодавством.

Постановою Кабінетів Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 затверджений Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі - Порядок № 1104).

Згідно з пунктом 8 зазначеного Порядку № 1104 відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, дізнавач, який здійснює таке провадження.

Пунктом 32 Порядку № 1104 встановлено, що фінансування витрат, пов`язаних із зберіганням чи пересиланням речових доказів, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для утримання органу, у складі якого функціонує слідчий підрозділ, який здійснив пересилання речових доказів або їх передачу на зберігання. Граничний розмір таких витрат не може перевищувати суми, обчисленої на підставі первинних документів, які підтверджують витрати.

Отже, зазначеним нормативним актом встановлений порядок зберігання речового доказу і визначений порядок відшкодування витрат за його утримання.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У цій справі встановлено, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 13 серпня 2021 року у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва про арешт майна у кримінальному провадженні № 0002568 відмовлено. Тимчасово вилучений транспортний засіб марки «Рено Меган», д.н.з. НОМЕР_1 , вказано негайно повернути особі, в якої його було вилучено.

Зазначена ухвала слідчого судді мотивована тим, що у клопотанні належним чином не доведено той факт, що автомобіль марки «Рено Меган», д.н.з. НОМЕР_1 , ключі від нього, а також свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу, є безпосереднім предметом вчинення злочину, відповідає критеріям ст. 98 КПК України та може бути використано як доказ обставин незаконного заволодіння транспортним засобом чи на ньому можуть бути збережені сліди вчинення кримінального правопорушення (а.с.63-67).

Також судом встановлено, що вилучений у позивача транспортний засіб перебував на зберіганні на штрафмайданчику ТОВ «Укрспецпарк» у період з 1 серпня 2021 року по 2 вересня 2021 року, за що позивач була змушена сплатити 2 582 грн (а.с. 44) також позивач була змушена витрачати кошти у розмірі 334,90 грн на заправку іншого автомобіля, який віз її до с. Проліски (ТОВ «Укрспецпарк») (а.с. 45).

Встановивши, що внаслідок незаконного вилучення слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві належного позивачу майна остання понесла витрати на зберігання та транспортування транспортного засобу у сумі 2 916,90 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що понесенні позивачем витрати є збитками в розумінні статті 23 ЦК України та підлягають відшкодуванню позивачу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16 вказала: «Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року N 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду».

Відшкодування такої шкоди здійснюється з Державного бюджету України згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, тому суд не має визначати такий порядок, зокрема, шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про списання коштів з єдиного казначейського рахунка.

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Таким чином, суд першої інстанції також правильно стягнув кошти із Державного бюджету України.

Колегія суддів, також погоджується з висновком суду першої інстанції, що в результаті протиправної бездіяльності відповідача щодо тривалого зберігання належного позивачу автомобіля, останній було завдано моральної шкоди, що проявилася в його душевних переживаннях та необхідності зміни способу життя через докладання додаткових зусиль по відновленню своїх порушених прав, що надає підстави для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Частина мотивів апеляційної скарги щодо незгоди зі стягненням на користь позивача моральної шкоди містить виключно цитування норм чинного законодавства, без доводів щодо спростування самого розміру моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 7 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба