Справа № 212/9424/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Зіміна М.В., з участю секретаря судового засідання Пелешенко К.В.,

за участі: представника позивача адвоката Мамрега В.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Умріхіна О.В.,

розглянувши в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

встановив:

22 листопада 2023 року представник позивача ОСОБА_2 , адвокат Мамрега В.М., звернувся до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.10.2020 року позивач ОСОБА_2 позичив відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 44000 доларів США, про що відповідач власноручно написав розписку в момент передачі грошових коштів та згідно вказаної розписки останній зобов`язувався повернути борг до 21.11.2020 включно. Проте відповідач умови договору не виконав, у вказаний термін грошові кошти не повернув. За викладених обставин позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Просить суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 44000 доларів США та 3% річних у розмірі 3960 доларів США.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2024 року по цивільній справі позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено.

Ухвалою суду від 25 червня 2024 року заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2024 року у цивільній справі № 212/9424/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу скасовано.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року відстрочено ОСОБА_3 сплату судового збору за подання позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу до ухвалення судового рішення у справі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Умріхін О.В., судовому засіданні визнали позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за розпискою у розмірі 44000 доларів США. Щодо стягнення 3% річних у розмірі 3960 доларів США зазначили, що відповідач заперечує щодо стягнення вказаних 3% річних, оскільки позивачем не наведено відповідного розрахунку.

Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 21.10.2020 року відповідач ОСОБА_1 взяв в борг у позивача ОСОБА_4 грошові кошти у загальному розмірі 44000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 21.11.2020 року. Розписка була написана власноруч відповідачем. (а.с.7, 133)

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він не підписував оспорюваний правочин чи не отримував грошових коштів у розмірі 44000 доларів США, як зазначено у розписці.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

За вказаних обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за умовами договору позики виконував не належним чином, позивач має право на стягнення заборгованості у розмірі 44000 доларів США, як передбачено умовами договору від 21.10.2020 року.

Крім того, вбачається, що позивачем також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, що також узгоджується з правовими позиціями викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18, від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що наявні підстави для стягнення на користь позивача 3% річних виходячи з присудженої суми у 44000 доларів США в межах заявлених ним вимог (за період з 21.11.2020 по 21.11.2023, тобто за 1095 днів), що становить 3960 доларів США (44000 доларів США х 3% х 1095 днів: 100% : 365 днів).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки ухвалою суду від 16 жовтня 2024 року позивачу відстрочено сплату судового збору за подання позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу до ухвалення судового рішення у справі та у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в сумі 15140,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 43, 81, 141, 211 ЦПК України, ст.ст. 16, 509, 524, 525, 526, 533, 598, 599, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 44000 (сорок чотири тисячі) доларів США, 3% річних у розмірі 3960 (три тисячі дев`ятсот шістдесят) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 15140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 18 жовтня 2024 року.

Суддя: М. В. Зімін