ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року м. Чернівці

Справа № 727/5624/24

Провадження №22-ц/822/928/24

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство внутрішніх справ України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2024 року, головуючий у І-й інстанції Чебан В.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення недоотриманої заробітної плати (грошового забезпечення) та зобов`язання вчинення дій.

Позов обґрунтований тим, що він з 1983 року працював в структурі МВС України, перебуваючи на посадах рядового, середнього та старшого начальницького складу міліції.

Вказував на те, що у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків з 19 грудня 1997 року йому було надано допуск до державної таємниці форми 2, за що законом передбачено компенсацію у вигляді надбавки до грошового забезпечення в розмірі 15 відсотків.

Зазначав, що термін дії допуску спливав у 2004 році. 13 серпня 2002 року, на день звільнення з посади начальника відділу УБОЗ УМВС України, його допуск був чинним і ніким не скасований. Незважаючи на це відповідачем МВС України не було виплачено йому частину заробітної плати (грошового забезпечення), а саме компенсацію за допуск до державної таємниці в розмірі 15 відсотків від його посадового окладу, починаючи з жовтня 1999 року по липень 2000 року включно, що становить 4 650,00 грн.

Вищезазначені обставини впливають на розмір його пенсійного забезпечення.

Просив стягнути з відповідача МВС України на його користь заборгованість з невиплаченої йому заробітної плати (грошового забезпечення) за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 4 650,00 грн; зобов`язати відповідача МВС України здійснити відповідні записи в обліковій справі та фінансових документах пенсіонера ОСОБА_1 про виплату компенсації у розмірі 15 відсотків за роботу в умовах обмежень, додавши вказану компенсацію до його посадового окладу щомісячно, починаючи з жовтня 1999 року по липень 2000 року включно.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2024 року провадження у справі закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами виник з приводу прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , які останній набув у результаті проходження служби в лавах УМВС України в Чернівецькій області, зокрема щодо невиплати йому компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, передбачених державною таємницею та відповідно розміру його пенсії, тому дана справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Не погодившись з указаною ухвалою, представником позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в даному спорі відсутні будь-які позовні вимоги до відповідача з приводу протиправних/незаконних дій чи бездіяльності, пов`язаних з його публічною діяльністю, які б підпадали під юрисдикцію адміністративного судочинства.

Крім того, МВС України згідно із Законом України «Про Кабінет Міністрів України» є центральним органом виконавчої влади, однак, крім владних повноважень МВС України є юридичною особою цивільного права, яке утворене і діє у відповідності до статей 80, 81 Цивільного кодексу України.

Позивач не оскаржує дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому даний спір підпадає під юрисдикцію судів загального судочинства, як це зазначено у ст.19 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Зазначає, що позивач просить вирішити вимоги, які не відносяться до юрисдикції загальних судів в сенсі ч.1 ст.19 ЦПК України, оскільки питання виплати складових грошового забезпечення, що нараховувалось під час проходження публічної служби, врегульовані Кодексом адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1983 року працював в структурі МВС України, та звільнений згідно з наказом Управління МВС України в Чернівецькій області №85 о/с від 13.08.2002 року з посади начальника відділу по боротьбі з відмиванням коштів УБОЗ УМВС України по статті 65 пункту «б» (а.с.31).

З 13 серпня 2002 року по даний час позивач ОСОБА_1 є пенсіонером органів внутрішніх справ України та відповідно отримує пенсію.

Листом ДУ «Територіальне медичне об`єднання міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» №33/46-261-В від 15 лютого 2024 року на заяву ОСОБА_1 від 01 лютого 2024 року вказано, що довідка про розмір грошового забезпечення №33/46-33/4696 від 05.05.2021 року виготовлена відповідно до норм чинного законодавства, з урахуванням інформації, що міститься в матеріалах особової справи ОСОБА_1 , а саме грошового атестату №60 від 22.08.2002 року та довідки про додаткові види грошового забезпечення №б/н, з яких вбачається, що на момент звільнення ОСОБА_1 зі служби 13 серпня 2002 року надбавка за службу в умовах режимних обмежень (за таємність) йому не нараховувалась і не виплачувалась. При призначенні ОСОБА_1 пенсії була врахована надбавка за роботу в умовах режимних обмежень (за таємність) за фактично виплачений період служби з січня по вересень 2001 року. Тобто загальна сума надбавки за 9 місяців була поділена на 24 місяці і для нарахування пенсії була взята тільки частка даної надбавки, а не визначена сума у відповідних відсотках до посадового окладу (а.с.13).

Відповідно до статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями належності справ до цивільної юрисдикції є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

У пункті 2 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72)).

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також, у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 47)).

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Відповідачами у справі є органи державної влади суб`єкти владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про міліцію» (у редакції, чинній на час виникнення у позивача його оспорюваних прав та законних інтересів) міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. До її складу, зокрема, включено Управління по боротьбі з організованою злочинністю в Чернівецькій області.

Згідно із частиною 1 статті 16 Закону України «Про міліцію» (у редакції, чинній на час виникнення у позивача його оспорюваних прав та законних інтересів) особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Отже, служба в органах внутрішніх справ (міліції) належить до публічної служби.

Зазначений висновок викладений в постановах Верховного Суду у справі №761/27364/17 (провадження № 14-21цс19) від 13.03.2019 року, у справі № 461/8952/19 (провадження № 61-1613св22) від 01.08.2022 року, а також у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 333/298/16-ц (провадження № 14-98цс18) від 11.04.2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1983 року по 13.08.2002 року працював в структурі МВС України, тобто проходив службу в органах внутрішніх справ, що в силу зазначених норм права є видом публічної служби.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що ОСОБА_1 не погоджується із сумою виплаченого йому відповідачем грошового забезпечення, оскільки останнє впливає на обсяг отриманої ним пенсії. Служба позивача ОСОБА_1 в УМВС України в Чернівецькій області за своєю правовою природою належить до публічної служби.

Оскільки вимога позивача про стягнення заборгованості з невиплаченої йому заробітної плати (грошового забезпечення) за роботу в умовах режимних обмежень та зобов`язання відповідача МВС України здійснити відповідні записи в обліковій справі та фінансових документах пенсіонера ОСОБА_1 про виплату компенсації у розмірі 15 відсотків за роботу в умовах обмежень, додавши вказану компенсацію до його посадового окладу щомісячно, починаючи з жовтня 1999 року по липень 2000 року включно, є пов`язаною з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ, тобто у зв`язку з проходженням публічної служби та звільненням з цієї служби, така вимога має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, зокрема і тоді, коли вона заявлена окремо від вимоги про поновлення на публічній службі.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 661/3699/16-ц та постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 367/6581/16-ц та від 08 липня 2021 року у справі № 400/1885/19.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що спір між сторонами виник з приводу прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , які останній набув у результаті проходження служби в лавах УМВС України в Чернівецькій області, зокрема щодо невиплати йому компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, передбачених державною таємницею та відповідно розміру його пенсії, а тому дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки така не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про те, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір у справі виник після звільнення позивача з органів внутрішніх справ, яка вважається публічною службою, та пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються перебування на публічній службі, а тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 жовтня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк