Справа № 297/2250/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Кожух О.А.,Собослоя Г.Г.

за участі секретаря:Форкош Е.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства«Альфа-Банк» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року, головуючий суддя Гал Л.Л., у справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» (правонаступником якого є акціонерне товариство "Сенс Банк") до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івашкович Оксани Михайлівни, треті ооби без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поновлення порушених прав

В С Т А Н О В И В:

АТ «Альфа - Банк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івашкович О. М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45201008 від 24.01.2019 року приватного нотаріуса Івашкович О.М. та поновлення в державному реєстрі запису про іпотеку 29993142 від 20.09.2006 року та заборони, які були скасовані приватним нотаріусом Івашкович О.М. на нежитлову будівлю, загальною площею 115,0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 30.05.2008 року АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 08/299/26, відповідно до якого банк надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у сумі 36 500 доларів США, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. 3 метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 30.05.2008 року між кредитором та іпотекодавцем ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір №08/299/26, відповідно до якого останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, загальною площею 115,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належало іпотекодавцю на праві приватної власності.

31.03.2017 року Берегівським районним судом було винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності ПАТ Укрсоцбанк» на предмет іпотеки. Також 25 квітня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» отримано виконавчий лист, яким в рахунок часткового погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №08/299/26 - звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності ПАТ Укрсоцбанк» на предмет іпотеки - нежитлову будівлю, загальною площею 115,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариства «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «АЛЬФА-БАНК» згідно якого правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

На виконання рішення суду від 31.03. 2017 року АТ «Альфа Банк» звернувся до приватного нотаріуса для здійснення реєстрації права власності на майно. Однак з відповіді приватного нотаріуса Баранової Ж.В. від 18.08.2020 р. стало відомо, що приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Івашкович О.М. здійснено незаконну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер: 45201008 від 24.01.2019 р.) відносно нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, а саме: нежитлової будівлі, загальною площею 115,0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В результаті даної незаконної реєстрації, відповідачі зняли заборони відчуження з нерухомого майна, виключили записи про іпотеку, здійснили реєстраційні дії по відчуженню нерухомого майна на користь іншої особи.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 227523753 від 09.10.2020 року, предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу належить ОСОБА_2 .

Позивач зазначив, що відповідно до умов іпотечного договору, іпотекодавець ОСОБА_1 зобов`язаний був без попередньої згоди іпотекодержателя жодним чином не відчужувати, не обтяжувати та не передавати предмет іпотеки третім особам, зокрема не продавати його, не передавати у користування, у іпотеку, у довірчу власність, не вносити його у спільну діяльність та відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець виключно на підставі згоди іпотекодержателя мав право, зокрема, відчужувати предмет іпотеки. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV із змінами та доповненнями та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, клієнти мають право на зняття заборони з іпотеки - лише після повного виконання грошових зобов`язань перед банком.

Так, АТ «Альфа Банк» не звертався до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Івашкович О.М. із заявою про припинення іпотеки (зняття заборон в реєстрі іпотек), однак нотаріус прийняла рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер: 45201008 від 24.01.2019 року, припинила обтяження про заборону відчуження нерухомого майна.

У зв`язку з вищевказаним, позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45201008 від 24.01.2019 року, є не дійсним, протиправним і таким, що порушує право позивача, тому просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45201008 від 24.01.2019 р., державного реєстратора приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Івашкович Оксана Михайлівна, та поновити в державному реєстрі запис про іпотеку 29993142 від 20.09.2006 року, та заборону, які були скасовані приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Івашкович О.М. на нежитлову будівлю, загальною площею 115,0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору у сумі 2102 грн.

Ухвалою суду від 11.01.2021 року залучено до участі у цивільній справі за позовом Акціонерного Товариства «Альфа - Банк» до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Івашкович О.М. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поновлення порушених прав, в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

УхвалоюБерегівського районного суду Закарпатської області від 13 квітня 2021 року заяву представників третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором - адвоката Поповича Ш.О. про стягнення витрат на правничу допомогу - задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати за правничу допомогу в розмірі по 2000, 00 гривень кожному.

Рішення суду першої інстанції було мотивовано тим, що обтяження було припинено приватним нотаріусом Івашкович О.М. на житловий будинок, а не на нежитлове приміщення, та відомості про основне зобов`язання, по якому припинено обтяження, вказано «договір іпотеки, серія та номер: 6444, виданий 19.09.2006, видавник:СекерешО.М.» (а.с. 21). Позивачем не вказано у позовних вимогах як підставу своїх вимог вказаний договір іпотеки та долучено інший іпотечний договір №08/299/26 від 30 травня 2008 року між

АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , предметом іпотеки якого є нежитлова будівля, що був посвідчений та накладено заборону відчуження нотаріусом Похил Н.М. Тобто, позивач оспорює припинення обтяження на інше нерухоме майно, за іншим договором іпотеки, ніж по якому приватний нотаріус Івашкович О.М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень 24 січня 2019 року.

Суд також вважав, що позивачем належно не доведено, що приватний нотаріус Івашкович О.М. 24 січня 2019 року без передбачених на те законом підстав припинила обтяження - заборону відчуження та іпотеку відносно нерухомого майна, яке було предметом іпотеки.

В свою чергу доказів на спростування факту подачі заяви приватному нотаріусу Івашкович О.М., що стала підставою для припинення обтяження, а саме лист-повідомлення від 17 вересня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» №987/19 позивачем суду також не надано.

При цьому, позивач безпідставно стверджував, що така заява АТ «Сенс Банком» не подавалось, проте доказів того чи така заява не подавалась АТ «Укрсоцбанком» за №987/19, позивач також не надав, оскільки станом на час вчинення реєстраційної дії 24 січня 2019 року іпотекодержателем та власником майна був АТ «Укрсоцбанк», а не АТ «Сенс Банк».

Оскільки позивач, як власник нерухомого майна згідно рішення Берегівського районного суду від 31 березня 2017 року, вимогу про витребування майна до ОСОБА_2 та вимогу про скасування рішення приватного нотаріуса Мирончук О.В., як державного реєстратора, про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 , у володінні якого знаходиться спірне нерухоме майно, не заявив, тому вимога АТ «Сенс банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поновлення порушених прав, не є належним способом захисту правАТ «Сенс банк».

Не погоджуючись з рішенням суду АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Скасувати ухвалу про стягнення з АТ «Альфа-Банк» витрат на правничу допомогу на користь третіх осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник третіх осіб Попович Ш.О. просить провадження по справі закрити, вважає, що предмет та підставу позову не пов`язані з майновими правами, виконанням чи невиконанням цивільно-правових угод, а дослідженню підлягають виключно владні,управлінські рішення та дії нотаріуса як державного реєстратора, який діє як суб`єкт владних повноважень, а тому справу слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

До початку судового розгляду від представника третіх осіб - Поповича Ш.О. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності його довірителів.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомленні належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30 травня 2008 року АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання не відновлювальної кредитної лінії №08/299/26 на суму 36 500 доларів США та іпотечний договір за №08/299/26, відповідно до якого ОСОБА_1 передав АТ «Укрсоцбанк» в іпотеку наступне нерухоме майно: нежитлову будівлю загальною площею 115,00 кв.м., що знаходиться за наступною адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із несплатою боргу ОСОБА_1 заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області по справі за №297/537/17 від 31 березня 2017 року в рахунок часткового погашення заборгованості за договором №08/299/26 від 30 травня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки - згадану вище нежитлову будівлю.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 жовтня 2020 року приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Івашкович О.М. 24 січня 2019 року припинила іпотеку на підставі листа-повідомлення за номером 987/19 від 17 вересня 2018 року виданого Укрсоцбанком . Того ж дня Івашкович О.М. припинила обтяження на підставі листа-повідомлення від 17 вересня 2018 року, виданого Комінвестбанком.

Суд звертає уваги на те, що в розділах «Деталізована інформація про іпотеку» та «Деталізована інформація про обтяження» (сторінки 3 та 4 інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майнавід 09 жовтня 2020 року) об`єктом нерухомого майна, якого стосуються дані інформації, вказано житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості в АДРЕСА_1 , однак в іпотечному договорі за №08/299/26 від 30 травня 2008 року предметом договору (іпотеки) є нежитлова будівля по АДРЕСА_1 .

У подальшому 17 вересня 2019 року нежитлову будівлю (магазин) загальною площею 115,00 кв.м. по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 придбав від ОСОБА_1 .

Рішенням №5/2019 від 15 жовтня 2019 року було припинено Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» згідно якого правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникло у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (а.с. 31-38).

04 листопада 2019 року ОСОБА_6 як іпотекодавець передав, а ОСОБА_7 як іпотекодержатель прийняла в іпотеку нежитловубудівлю (магазин) по АДРЕСА_1 .

Основним аргументом позивача як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції було твердження про те, що Акціонерне товариство «Сенс Банк» не зверталось до приватного нотаріуса Івашкович О.М. із заявою про припинення іпотеки, тому рішення останньої (індексний номер 45201008 від 24 січня 2019 року) є протиправним.

Як встановлено наявними у матеріалах справи доказами, спірне рішення (індексний номер 45201008) Івашкович О.М. прийняла 24 січня 2019 року на підставі листа-повідомлення за номером 987/19 від 17 вересня 2018 року, виданого Укрсоцбанком та листа-повідомлення від 17 вересня 2018 року, виданого Комінвестбанком. У першому випадку було припинено іпотеку, а в другому обтяження.

Поряд з цим, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» було приєднано до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» тільки 15 жовтня 2019 року, тому суд вважає, що наявними у матеріалах справи доказами позивач не довів, що Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» не зверталося за припинення спірної іпотеки та обтяження.

Згідно постанови Верховного Суду від 31 серпня 2022 року по справі №683/1084/21 завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється, зокрема, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України).

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від статі, етнічного походження, місця проживання, мовних та інших ознак (згідно із частиною першою статті 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина п`ята статті 83 ЦПК України).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі (частини перша та друга статті 182 ЦПК України). Стаття 183 ЦПК України встановлює вимоги, зокрема до письмових клопотань.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Згідно постанови Верховного Суду від 24 липня 2022 року по справі №646/857/18 у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подават4и усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд звертає увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними: 1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування; 2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду; 3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; 4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); 5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності(див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).

Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Відносно порядку припинення іпотеки та обтяжень суд зазначає наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції станом на 24 січня 2019 року, заявником є іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки.

24 січня 2019 року приватним нотаріусом Івашкович О.М. в інтересах ОСОБА_1 було припинено іпотеку та обтяження на згадане вище нерухоме майно, тому ОСОБА_1 міг бути заявником в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В апеляційній скарзі вказано, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна єдиним документом, який було надано нотаріусу, зазначено лист-повідомлення №987/19 від 17 вересня 2019 року, інші документи не зазначені, а отже дана дія вчинена нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства, у тому числі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Однак суд зазначає, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції станом на 24 січня 2019 року, одним із етапів державної реєстрації прав є прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, згідно п.п. 6, 7, 9 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, у редакції станом на 24 січня 2019 року, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа встановлює особу заявника.

Отже, вказані норми законодавства не встановлюють вичерпного переліку документів, які заявник подає реєстратору під час проведення державної реєстрації та посилання приватним нотаріусом Івашкович О.М. в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна виключно на лист-повідомлення №987/19 від 17 вересня 2019 року не суперечило законодавству того часу, тому визнання дій Івашкович О.М. протиправними з даних мотивів є безпідставним.

Крім того суд зазначає, що приватний нотаріус Мирончук О.В. у своєму повідомленні за №60/01-16 від 01 лютого 2021 року вказала, що нею при укладанні договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна було здійснено перевірки наявності обтяжень щодо нерухомого майна. Відповідно до інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, обтяження (заборона відчуження та іпотека) були припиненні приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Івашкович О.М., 24 січня 2019 року. Підставою для припинення обтяження зазначено лист-повідомлення «Комінвестбанк» від 24 січня 2019 року за №987/19. Однак відповідно до заяви про реєстрацію припинення обтяження, зареєстрованою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Івашкович О.М., підставою припинення обтяження зазначено лист-повідомлення, видане 17 вересня 2018 року АТ «Укрсоцбанк» №987/19. До заяви про припинення обтяження скановану копію листа-повідомлення №987/19 не долучено (а.с. 76).

В апеляційній скарзі вказано, що предметом позову не є повернення майна у власність позивача, оскільки позивач не був і не є власником спірного майна, а метою позову є повернення майна в іпотеку, яка була незаконно припинена.

Поряд з цим, заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області по справі за №297/537/17 від 31 березня 2017 року в рахунок часткового погашення заборгованості за договором №08/299/26 від 30 травня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки - згадану вище нежитлову будівлю.

На підставі даного рішення суду 25 квітня 2017 року позивач отримав відповідний виконавчий лист, однак згідно інформації Берегівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції №535/19.1-38 від 20 січня 2021 року виконавчий лист по справі №297/537/17 до виконання не було пред`явлено.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності.

З моменту прийняття рішення по справі №297/537/17 від 31 березня 2017 року по 24 січня 2019 року право власності на нежитлове нерухоме майно, яке розташоване в АДРЕСА_1 , не було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк».

Намір позивача повернути майно в іпотеку шляхом визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 45201008 від 24 січня 2019 року на підставі наявної позовної заяви (позовної вимоги) без порушення чинного законодавства та прав та інтересів третіх осіб неможливо.

Згідно абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у чинній на день розгляду справи редакції, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі задоволення позовної вимоги АТ «Сенс банк» відповідні права та обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації - до 24 січня 2019 року, шляхом державної реєстрації змін та набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

У даній справі «повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації» означатиме повернення нерухомого майна у власність ОСОБА_1 , припинення права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, відновлення іпотеки та обтяження на нерухоме майно та припинення іпотеки за договором від 04 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Вищевказані наслідки як позовні вимоги у позовній заяві не вказані, тобто вони для позивача є не бажаними результатами розгляду справи.

Поряд з цим, судове рішення не може призвести до наслідків, настання яких позивач не бажав та не просив у вигляді позовних вимог, а як наслідок вони не були предметом розгляду.

Прийняття рішення відносно поновлення іпотеки позивача при існуючому іпотечному договорі суперечитиме вимогам чинного законодавства про іпотеку.

Згідно чинної редакції ч. 1 ст. 1, абз. 3 ч. 3 ст. 9, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про іпотеку» наступна іпотека - це передання в іпотеку нерухомого майна, що вже є предметом іпотеки за попереднім іпотечним договором.

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку, крім встановлених законом випадків, коли наступну іпотеку заборонено.

Предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором або цим Законом. Попередня іпотека має вищий пріоритет над наступними іпотеками. Наступна іпотека, предметом якої є декілька об`єктів, що належать різним особам і є предметом попередньої іпотеки, допускається за згодою власників (власників спеціального майнового права) усіх об`єктів нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, переданих у спільну іпотеку.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верхоного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК,і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Доступ до правосуддя не вичерпується формальним розглядом справи із ухваленням рішення по ній, а передбачає реальне вирішення спору з ухваленням цілком конкретного та такого, що може бути реалізовано на практиці рішення.

Керуючись пунктами 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93) та пункт 75 рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) слід дійти висновку, що в кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Ураховуючи предмет позову та його підставу, сформульовану позивачем позовну вимогу, такі фактичні обставини як існування іпотечного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , існування рішення суду по справі №297/537/17 від 31 березня 2017 року, яким в рахунок часткового погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки, у даній справі задоволення позовної вимоги АТ «Сенс банк» не призведе до відновлення порушених прав позивача, хоча навіть таке порушення на даний час не доказано, а призведе до правової невизначеності юридичного статусу самого предмету іпотеки та прав на нього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та АТ «Сенс банк».

Із-за відсутності зі сторони позивача вимоги про визнання недійсним або скасування договору купівлі-продажу від 17 вересня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також іпотечного договору від 04 листопада 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вирішення позовної вимоги є неможливим.

Суд звертає увагу на права ОСОБА_2 на нежитлові приміщення - предмет іпотеки.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Суд враховує, що нерухоме майно - предмет іпотеки ОСОБА_2 придбав у

ОСОБА_1 за відплатним договором через майже вісім місяців після спірного припинення іпотеки та з того часу користується ним безперервно, тому ОСОБА_2 цілком справедливо вважає себе добросовісним набувачем нерухомого майна.

Задоволення позовної вимоги порушить право ОСОБА_2 на мирне володіння майном та порушить справедливий баланс між інтересами суспільства - у даному випадку АТ «Сенс банк», та ОСОБА_2 на мирне володіння майном, ураховуючи легітимну процедуру набуття останнім права власності на нерухоме майно.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства«Сенс-Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 18 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді