Провадження № 22-ц/812/1491/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 жовтня 2024 року м. Миколаїв

справа № 489/3944/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану його представником адвокатом Зотіковим Сергієм Євгеновичем

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 29 липня 2024 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено того ж дня), у цивільній справі за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

до ОСОБА_1

про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У травні 2024 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення у солідарному порядку 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 53 499, 44 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 25 вересня 2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», був укладений кредитний договір № 03/1/187/06-AKLN ДУ. За умовами договору ОСОБА_1 отримав 102 130 доларів США зі сплатою 13,5 % річних. ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 червня 2007 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на погашення кредитної заборгованості солідарно стягнуто 508 546,76 грн. та 5 085,50 грн. судового збору.

Посилаючись на невиконання боржниками судового рішення, та на те, що набрання рішенням про присудження законної сили не змінює і не припиняє зобов`язання боржник, позивач просить стягнути з відповідачів 53 499, 44 грн на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , позовних вимог не визнав, пославшись на те, що зобов`язання зі сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат згідно частини другої статті 625 ЦК України залежать від основного зобов`язання, та поділяє його долю. Тобто якщо не може бути примусово виконане основне зобов`язання, то відсутні підстави і для нарахування коштів за частиною другою статті 625 ЦК України. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2023 у справі за позовом банку до відповідачів про стягнення кредитної заборгованості визначено, що строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинув 16.08.2016. Отже у цій справі неможливе і стягнення коштів на підставі частини другої статті 625 ЦПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з його смертю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2024 року позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» стягнуто 16 423,52 грн, з яких 3 836,61 грн трьох процентів річних та 12 586,91 грн. інфляційних втрат, а також 3 989,70 грн витрат на правничу допомогу та 929,29 грн судового збору.

Рішення мотивовану суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, як наслідок, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення.

Відмова у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не впливає на стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки рішення суду, яким стягнуто заборгованість з відповідачів залишається чинним та не виконаним.

При цьому суд першої інстанції врахував, що три проценти річних та інфляційні втрати позивач здійснив за період з 01.05.2021 року по 23.02.2022 року, на суму, яка була присуджена судовим рішенням 50 8546,76 грн, однак заборгованість частково погашалася, та непогашеним залишився борг у розмірі 156 116,11 грн.

Розмір та правильність розрахунків суду не оскаржуються.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суду стягнув з відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Зотіков С.Є., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмова у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку пред`явлення його до виконання, з огляду на висновок суду про сплив цього строку 16.08.2016 року, унеможливлює стягнення з боржника 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому апелянт посилається на висновок Верховного Суду від 16.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц, де суд дійшов висновку, що « Натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена у судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована таким на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена у судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20, апелянт вказує на нерозумність та неприпустимість у приватному праві такої ситуації, коли втративши можливість примусової реалізації рішення суду за спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання (який не був поновлений судом), стягувач зберігає можливість постійного пред`явлення до боржника вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім цього, апелянт наголошував на тому, що стадія виконавчого провадження є завершальною стадією судового процесу, яка закінчується фактичним виконанням судового рішення, або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Також апелянт зазначав, що 3% річних та інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання, є акцесорним, додатковим до основного зобов`язання, залежить від основного зобов`язання та поділяє його долю. Отже коли основне зобов`язання не може бути виконане примусово, зокрема через сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, логічним буде і неможливість стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Щодо витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не дав належної оцінки запереченням відповідача щодо штучного завищення їх розміру. Зокрема згідно акту виконаних послуг від 08.05.2024 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» складають 13 000 грн, у тому числі 4 000 грн за «формування додатків до позовної заяви» що зазвичай охоплюється підготовкою та поданням позовної заяви до суду. Також нерозумними та необґрунтованими є витрати на усне й письмове консультування у розмірі 3 000 грн, оскільки цінність для позивача має саме підготовка і подання позову до суду, а не консультування як таке. Отже, оскільки справа не є складною, а адвокат не здійснює ведення справи в суді, розмір заявлених витрат на правничу допомогу є непропорційно великим до цини позову 53 499, 44 грн, - 25%.

Також має значення і те, що позивач умисно приховав від суду обставини, що мають істотне значення для справи, а саме визначив основний борг у розмірі 508 546, 76 грн, тоді як внаслідок часткового виконання судового рішення про стягнення заборгованості розмір боргу складає 156 116, 11 грн. Тобто при підготовці позовної заяви позивач діяв недобросовісно, із наміром завдати шкоди відповідачу. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив зменшити до 5 000 грн суму витрат позивача на правничу допомогу, та розподілити її між сторонами.

У разі залишення рішення суду першої інстанції без змін апелянт просив змінити його в частині стягнення витрат на правничу допомогу та стягнути 1 534, 50 грн, пропорційно до розміру позовних вимог - 30,69%, з розрахунку обґрунтованості таких витрат у розмірі 5 000 грн.

Узагальнені доводи інших учасників

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк до суду не надійшов.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки ціна позову у справі є меншою тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 53 499, 44 грн, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.06.2007 по цивільній справі №2-2701/2007 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПП КСП «Технології» на користь ВАТ «Кредитпромбанк» 508 546,76 грн на погашення заборгованості за кредитним договором № 03/1/187/06-AKLN від 10.07.2006 року. Також судовим рішення розподілено судові витрати.

14.08.2007 року за вказаним рішенням Ленінським районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист.

02.07.2012 року Державним виконавцем Заводського відділу ДВС відкрито виконавче провадження №33200967.

16.08.2013 року виконавче провадження завершене на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ було повернуто стягувачу у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника та з`ясувати місце його проживання.

15.01.2020 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду з заявою про заміну стягувача з ПАТ «Кредитпромбанк» на ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.07.2020 року заяву ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено, замінено стягувача ПАТ «Кредитпромбанк» на правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал» у виконавчому листі виданому по справі №2-2701/20007 за позовом ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ПП КСП «ТС Технології», ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

У березні 2021 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду із заявою про видачу дублікату виконавчого документу та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.05.2021 року заяву ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено, постановлено поновити строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа до виконання та видано його дублікат.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13.12.2023 року ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.05.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання відмовлено.

У позовній заяві ТОВ «Вердикт Капітал» вказує, що набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє зобов`язання боржника. Оскільки рішення суду боржником не виконано то в позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Проте, встановивши, що боржником не виконано присуджене до стягнення зобов`язання у розмірі 156 116,11 грн, суд першої інстанції, виходячи саме з цієї суми, визначив розмір 3 % річних 3 836,61 грн та інфляційних втрат 12 586,91 грн.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 03/1/187/06-AKLN від 10.07.2006 року натуральним зобов`язанням, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.06.2007 року по цивільній справі №2-2701/2007 з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПП КСП «Технології» на користь ВАТ «Кредитпромбанк» в солідарному порядку стягнуто 508 546,76 грн. Тобто вимога кредитора про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Суд першої інстанції правильно відхилив доводи відповідача про те, що

позивачем пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки вказана обставина правового значення не має.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 28 вересня 2021 року у справі № 754/4755/19 (провадження № 61-14506св20) та від 29 вересня 2021 року у справі № 548/223/19 (провадження № 61-8120св20).

Потрібно враховувати, що правовий висновок (правова позиція) - це тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, що є обов`язковим для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших судових справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних правових відносин між іншими особами. Таке тлумачення має на меті на підставі загальних засад права здійснити конкретизацію змісту певної норми права шляхом уточнення такого змісту (як звужувального, так і розширювального характеру), визначення сфери її застосування, співвідношення з іншими нормами права у їх системному взаємозв`язку та взаємодії, а так само шляхом застосування інших методів тлумачення, що дозволяють судові визначити дійсний зміст певного запровадженого правила поведінки, а так само й визначення застосування такої норми права за аналогією до інших відносин тощо.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги та не вбачає підстав для її задоволення.

Щодо посилань апелянта на штучно завищений розмір витрат позивача на надання правничої допомоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами другою-четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги № 03-01/2023 від 03.01.2023 року, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс».

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, позивачем також надано: Заявку на надання юридичної допомоги № 2 від 01.05.2023, Прайм лист від 03.01.2023 року, Акт приймання-передачі наданих послуг від 08.05.2023 року (детальний опис робіт) на суму 13 000 грн, та платіжну інструкцію № від 15.05.2023 року на суму 13000 грн.

Такий розмір витрат на правничу допомого суд першої інстанції вважав співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг і витраченим часом на надання таких послуг.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи при цьому категорію справи, конкретні обставин справи, час, необхідний адвокату для вивчення обставин справи з огляду на тривалість правовідносин, які виникли між сторонами, починаючи з укладення кредитного договору у вересні 2006 року, та зміну цих правовідносин протягом доволі тривалого часу, аж до постановлення рішення у цій справі.

З цих підстав колегія суддів доходить висновку, що витрати позивача на правничу допомогу відповідають критерію реальності та розумності, є співмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, та, з огляду на час користування позичальником кредитними коштами і розміром погашення заборгованості за доволі тривалий період, суд вважає, що їх стягнення не буде становити для відповідача надмірного тягаря.

З огляду на викладене клопотання представника відповідача про зменшення розміру стягнутих судом першої інстанції витрат позивача на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то витрати апелянта, понесені ним при розгляді апеляційної скарги, залишаються за його рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Зотіковим Сергієм Євгеновичем залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.М.Базовкіна

Ж.М.Яворська

---------------------------------

Повну постанову складено 17 жовтня 2024 року