Справа № 752/9276/24
Провадження №: 2/752/4855/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 жовтня 2024 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючої судді Митрофанової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

до ОСОБА_1

про стягнення суми страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - позивач), адреса: 03056, місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок 154 до ОСОБА_1 (далі - відповідач), адреса: АДРЕСА_1 , в якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь 86 696,87 грн, як відшкодування витрат, заподіяних позивачеві.

В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 20 жовтня 2020 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 583/20/Т-Ц-5, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

20 серпня 2021 року, як вказано у позовній заяві, у селі Романків Обухівського району Київської області сталася ДТП за участю застрахованого у позивача автомобіля та транспортного засобу Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням відповідача.

Відповідно до постанови Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/3233/21 від 28 вересня 2021 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даного ДТП.

Як зазначено у позовній заяві, у зв`язку з ДТП, згідно рахунку - фактури № від 20 серпня 2021 року та рахунку - фактури № від 13 вересня 2021 року, наданого ДП «Ауді Центр Віпос» вартість відновлювального ремонту автомобіля Audi A4 склала 214 196,87 грн.

З метою визначення розміру вартості відновлювального ремонту, внаслідок ДТП, позивачем замовлено проведення автотоварознавчого дослідження у ТОВ «ЕАК «Довіра». Відповідно до Звіту вих. № 18334 від 13 вересня 2021 року вартість відновлювального ремонту вказаного вище автомобіля становить 214 811,92 грн.

Також, позивач вказує, що між ним та ДП «Ауді Центр Віпос» 15 липня 2014 року укладено договір № 15072014-СТО про надання послуг з ремонту транспортних засобів та додаткова угода № 1 від 19 березня 2019 року до нього, відповідно до умов яких замовник перераховує на розрахунковий рахунок виконавця гарантійний внесок у розмірі 1 000 000,00 грн, у якості ротаційного фонду, наявністю якого забезпечується оплата в майбутньому страхових відшкодувань страхувальника за умови здійснення ними відновлювального ремонту застрахованих у замовника автомобілів на СТО виконавця.

Виходячи з чинності страхового полісу, як вказано у позовній заяві, результатів розслідування страхового випадку, позивачем на адресу ДП «Ауді Центр Віпос» надіслано листи за вих. № 336/к/ від 03 вересня 2021 року та за вих. № 690/к/у від 24 вересня 2024 року стосовно зарахування коштів з ротаційного фонду у розмірі 214 196,87 грн на відновлювальний ремонт автомобіля марки «Audi A 4», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Крім того, позивач зазначає, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ «СГ «Оберіг» (поліс № ЕР-203100920) на суму 130 000,00 грн, з урахуванням франшизи 2 500,00 грн.

28 грудня 2021 року ТДВ «СГ «Оберіг» перерахувало на рахунок позивача страхове відшкодування в межах ліміту, за вирахуванням франшизи, у розмірі 127 500,00 грн, тобто, невиплаченою залишається сума в розмірі 86 696,87 грн.

На переконання позивача, в розумінні статей 993, 1187, 1194 Цивільного кодексу України у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування страхувальнику, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 травня 2024 року відкрито провадження у справи, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України.

Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами направлено на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 , рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням, який повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».

Так, відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України.

Дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 серпня 2021 року о 11 годині 03 хвилини в селі Романків Обухівського району Київської області на автодорозі «Н-01» водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Toyota Auris, державний номерний знак НОМЕР_2 , при обгоні перестроюванні, не надав перевагу в русі автомобілю AUDI A4, державний номерний знак НОМЕР_1 , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтись та здійснив зіткнення з ним. Внаслідок ДПТ пошкоджені транспортні засоби та власникам завдані матеріальні збитки.

Постановою Обухівського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року у справі № 372/3233/21, яка набрала законної сили 09 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн.

На час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 , був застрахований договором добровільного страхування наземного транспорту «ALL RISKS» № 583/20-Т/Ц5 від 20 жовтня 2020 року, укладеним між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та ОСОБА_2 щодо майнових інтересів пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Крім того, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «СГ «Оберіг» (поліс № ЕР/203100920).

20 серпня 2021 року водій автомобіля «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 звернувся до страхувальника Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу.

У Звіті про визначення вартості відновлювального ремонту від 13 вересня 2021 року зазначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 214 811,92 грн.

При цьому, на підставі рахунку-фактури № від 20 серпня 2021 року та рахунку - фактури № від 13 вересня 2021 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Audi A4» складає 196 623,13 грн та 17 573,74 грн відповідно, а разом 214 196,87 грн.

Відповідно до страхового акта № 006.01890121-1 від 03 вересня 2021 року визначено розмір страхового відшкодування у 196 623,13 грн, а страховим актом № 006.01890121-2 від 24 вересня 2021 року визначено вартість відновлювального ремонту автомобіля «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 , у 17 573,74 грн.

На підставі договору № 15072014-СТО про надання послуг з ремонту транспортних засобів від 15 липня 2014 року та додаткових угод до нього, укладених між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та ДП «Ауді Центр Віпос», позивачем, виходячи з чинності страхового полісу ОСОБА_2 , результатів розслідування страхового випадку, на адресу ДП «Ауді Центр Віпос» надіслано листи за вих. № 336/к/ від 03 вересня 2021 року та за вих. № 690/к/у від 24 вересня 2024 року стосовно зарахування коштів з ротаційного фонду у розмірі 214 196,87 грн на відновлювальний ремонт автомобіля марки «Audi A 4», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно наданої суду копії акта виконаних робіт № від 30 вересня 021 року, ДП «Ауді Центр Віпос» виконані роботи по відновленню автомобіля «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 , на загальну вартість 214 196,87 грн.

Позивач стверджує, що страхова компанія, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, перерахувала на рахунок позивача вказану суму страхового відшкодування у розмірі 127 500,00 грн, що також підтверджено наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції № 10941 від 28 грудня 2021 року.

Проте, як вказує позивач, розміру страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування № ЕР/203100920 не вистачало для повного відшкодування шкоди.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлено претензію на суму 86 696,87 грн, тобто, на суму різниці між виплаченої страховою компанією відповідача страхового відшкодування та сумою, що залишилась не виплаченою, проте, вказана претензія відповідачем залишена без задоволення, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР, відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі по тексту - Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV) визначено, що У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно статті 29 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Так, як вже було зазначено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 20 серпня 2021 року за участю автомобіля «Toyota Auris», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Audi A4» державний номерний знак НОМЕР_1 , з вини відповідача, пошкоджено автомобіль «Audi A4», власником якого є ОСОБА_2 , який застрахований в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал Страхування». Вартість відновлювального ремонту автомобіля вказаного транспортного засобу складає 214 196,87 грн.

З матеріалів справи вбачається, що умовами договору добровільного страхування наземного транспорту «ALL RISKS» № 583/20-Т/Ц5 від 20 жовтня 2020 року, укладеним між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» та ОСОБА_2 , передбачено, що страховик взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки «Audi A4», державний номерний знак НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» виплатив страхове відшкодування на виконання умов договору добровільного страхування у розмірі 214 196,87 грн, та, оскільки цивільно-правова відповідальність винної особи на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, позивач звернувся до ТДВ «СГ Оберіг» та отримав страхове відшкодування у сумі 127 500,00 грн.

Отже, позивач, як страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, отримав від страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, страхове відшкодування у сумі 127 500,00 грн, проте зазначеної суми недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди.

Враховуючи викладене, у позивача наявне право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, оскільки суми відшкодування за полісом цивільно-правової відповідальності недостатньо для відшкодування фактичних витрат позивача на відновлювальний ремонт транспортного засобу потерпілого.

Вирішуючи даний спір по суті заявлених позовних вимог, суд враховує, що відповідач, як особа винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, в силу статті 1194 ЦК України зобов`язаний відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром шкоди, якою є вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, і страховою виплатою, яку виплатив страховик в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною першою статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Наведене в сукупності свідчить про те, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди.

При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі обов`язок відшкодувати ту частину витрат, які необхідні для проведення ремонту автомобіля, які не увійшли до страхової виплати, покладається на особу, яка завдала шкоду, у загальному порядку.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд ще раз зазначає, що відповідальність відповідача застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відшкодування за яким має особливості, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, правила статті 29 цього Закону покладають на страховика обов`язок у разі пошкодження транспортного засобу відшкодувати потерпілому не всі витрати, а лише витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у встановленому законом порядку. Тобто, даний Закон встановлює законодавчі обмеження щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме, розмір страхової виплати визначається з урахуванням зносу автомобіля, що, у свою чергу, згідно статті 1194 ЦК України, покладає на винуватця обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у разі її недостатності.

Саме такі страхові виплати були відшкодовані Приватним акціонерним товариством «Європейський страховий альянс» позивачу.

Водночас, ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, визначений полісом обов`язкового страхування, не свідчить про те, що відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, яка виходить за межі відповідальності його страховика в силу положень статті 29 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, керуючись частиною першою статті 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого ним судового збору у розмірі 3 028,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 235, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування - задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» суму страхового відшкодування у розмірі 86 696,87 грн (вісімдесят шість тисяч шістсот дев`яносто шість гривень 87 копійок).

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Митрофанова