КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Позов обґрунтовував тим, що 17 серпня 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київській області, актовий запис № 476.

Сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя з відповідачем не склалося. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між ними відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння. Наразі ведення спільного господарства припинено, сімейні відносини не підтримуються, з відповідаче тривалий час проживають окремо і кожен живе своїм особистим життям. Збереження сім`ї неможливо і суперечить його інтересам. Його намір розірвати шлюб є виваженим, на примирення не погоджується, так як такою можливістю вони вже неодноразово користувалися. Зокрема, в серпні 2022 року він вже звертався до суду з позовом про розлучення і в травні 2023 року просив суд залишити позовну заяву без розгляду (справа № 361/3867/22).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2024 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 серпня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київській області, актовий запис № 476, розірвано.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що сторони тривалий час проживають окремо, адже як зазначала відповідачка у відзиві на позовну заяву їхнє роздільне проживання є вимушеним, оскільки спочатку воно було зумовлене виїздом відповідачки разом з дитиною за кордон через повномасштабне вторгнення рф, а після цього - хворобою відповідачки.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у наданні строку на примирення, не навівши обґрунтування, яким чином, строк на примирення порушуватиме права та інтереси сторін у справі, не з`ясував думку позивача з цього питання, формально підійшов до вирішення даної справи, не з`ясував дійсні причини звернення позивача із позовом про розірвання шлюбу, не врахував, що збереження сім`ї буде відповідати інтересам як сторін, так і, в першу чергу, інтересами малолітньої дитини.

24 липня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 , в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

З апеляційною скаргою ОСОБА_2 не погоджується в повному обсязі, так як викладені обставини не відповідають дійсності, є надуманими та відповідно не підтверджено ніякими доказами. Вважає, що відповідачка вводить суд в оману стверджуючи, що між нею та ОСОБА_2 існують до цього часу відносини, сторони мають спільні інтереси, підтримують спілкування та вирішуються побутові питання.

Зазначав те, що намір позивача розірвати шлюб є виваженим, на примирення не погоджується, так як такою можливістю сторони вже неодноразово користувалися. Зокрема, в серпні 2022 року позивач вже звертався до суду з позовом про розлуччення, але в травні 2023 року просив суд залишити позовну заяву без розгляду (№ 361/3867/22). Збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

26 липня 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду, а в подальшому 31 липня 2024 року на поштову адресу суду надійшли заяви про надання строку для примирення (ідентичного змісту) від відповідача ОСОБА_1 про надання строку для примирення сторін.

Заява обгрунтована тим, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України для збереження життя та здоров`я дитини з 17.04.2022 року по 21.05.2023 року відповідачка з сином тимчасово виїхали за кордон і проживали в Нідерландах.

Тому протягом року сторони проживали окремо. Таке окреме проживання було вимушене, зумовлене не погіршенням відносин, а було з позивачем спільним рішенням, зумовленим турботою про сина. Після того, як сторони зрозуміли, що окреме проживання в різних країнах має негативний вплив на сімейні відносини, позивач та відповідачка прийняли рішення про повернення відповідачки до України.

Протягом періоду з вересня по жовтень 2023 року відповідачка мала проблеми зі здоров`ям, через що перебувала на стаціонарному лікуванні, а далі продовжила амбулаторне лікування.

З огляду на непростий перебіг декількох захворювань одночасно, чоловік вирішив, що йому краще пожити окремо протягом цього періоду.

Скаржниця посилалась на те, що вся ця ситуація з переїздом чоловіка є тимчасовим погіршенням стосунків, наслідком вимушеного роздільного проживання (поки відповідачка перебувала за кордоном з сином) та незручностями, викликаними хворобами відповідачки. Але обставини, які спричинили такі непорозуміння на даний час припинилися, тому цілком можливо продовжити відновлення сімейних стосунків.

Звернула увагу суду апеляційної інстанції на те, що з сторони перебувають у шлюбі 14 років. Не зважаючи на тимчасові суперечки, кожен з сторін робить свій вклад в сімейне господарство.

На переконання відповідачки, строк на примирення допоміг би її чоловіку переосмислити його імпульсивне рішення про звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу та зрозуміти цінність сімейного затишку та сім`ї.

З огляду на викладене, просила надати шестимісячний строк для примирення для вжиття всіх можливих заходів для збереження сім`ї та захисту інтересів малолітнього сина. Зупинити провадження у справі № 361/10913/23 до закінчення строку на примирення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Встановлено, що 17 серпня 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київській області, актовий запис № 476, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, складеним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1224.

Сторонами визнається та обставина, що вони разом не проживають із жовтня 2023 року.

Встановлено, що в серпні 2022 року позивач звертався до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу, але за його заявою позовна заява була залишена без розгляду, що підтверджується ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2023 року у справі № 361/3867/22.

Відповідачка в суді першої інстанції зверталась з заявою про надання сторонам строку для примирення, вважаючи, що їх сім`ю можливо зберегти.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання строку 6 місяців на примирення відмовлено.

Враховувавши, що подружжя тривалий час проживає окремо, спільних інтересів та побуту не має, у кожного своє власне життя, що є свідченням стійкого розладу подружніх взаємовідносин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого рішення про недоцільність збереження шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення керувався лише небажанням позивача продовжувати шлюбно-сімейні відносини, при цьому не було враховано інтереси малолітньої дитини, та не взято до уваги надані відповідачкою докази існування між сторонами спільних інтересів, підтримання спілкування та відносин, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що обставини, які спричинили непорозуміння між сторонами на даний час припинилися, тому цілком можливо продовжити відновлення сімейних стосунків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки в матеріалах справи містяться докази того, що між сторонами наявні судові процеси, що стверджує про конфліктну ситуацію між сторонами.

Так, 19 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 на заборону перебування в місці спільного їх проживання. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2024 року в задоволенн даної заяви було відмовлено (а.с. 112-115).

30 березня 2024 року між сторонами виникла побутова сварка по тій причині, що позивач побачив відповідачку з невідомим чоловіком, якій направлявся з нею до квартири, та відповідно вказав їй на те, що вона не водила незнайомих чоловіків в квартиру його батьків (а.с 116).

В подальшому ОСОБА_1 викликала поліцію з тих підстав, що начебто відносно неї вчиняється економічне, психологічне насильство. Адміністартивна справа № 361/3597/24 була закрита з підстав відсутності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення. Між тим у вказаній адміністративній справі ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу і як вбачається зі змісту скарги, обставини, зазначені в апеляційній скарзі, суперечать тим обставинам, які викладені в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції про розлучення (а.с. 116 зв - 119).

Доводи апеляційної скарги про те, що розірвання шлюбу порушує інтереси дитини є безпідставними, оскільки розірвання шлюбу не припиняє обов`язків та прав кожного з подружжя відносно спільної дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Що стосується заявленого в суді апеляційної інстанції відповідачкою клопотання про надання строку для примирення сторін, суд апеляційної інстанції вивчивши заявлене клопотання, приходить до висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/16963/22-ц (провадження № 61-203св23).

У справі, що переглядається, апелянтка не навела наявності обставин, які свідчать про реальну можливість примирення сторін. Лише бажання відповідачки примиритись з позивачем заради їх майбутнього та майбутнього їх малолітнього сина при небажанні позивача зберігати шлюб, який є фактично припиненим, не є достатніми підставами для надання строку для примирення сторін, а суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя.

По справі встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально та подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Також, з моменту звернення позивача з даним позовом до моменту постановлення оскаржуваного судового рішення сторони мали достатньо часу для примирення, однак такого не відбулося, сторони не примирилися. Відповідачка ж, також, і протягом значного періоду з часу ухвалення оскаржуваного рішення по час розгляду справи апеляційним судом жодних дій щодо примирення не вчиняла (докази цього у матеріалах справи відсутні).

Тому, колегія суддів вважає за неможливе надання строку сторонам на примирення, оскільки вказане суперечитиме інтересам позивача.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 112 СК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «17» жовтня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.В. Кулікова

В.І. Олійник