КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2024 року місто Київ.

Справа № 362/4221/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16382/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 18 червня 2024 року (у складі судді Кравченко Л.М., інформація щодо повного тексту відсутня)

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Гребінківська селищна рада Білоцерківського району Київської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем

ВСТАНОВИВ

Заявник звернувся до суду із зазначеною заявою.

У поданій до суду заяві просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 01.09.1986 р. по 01.04.2009 р.

Заяву обґрунтовувала тим, що після смерті бабусі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина на належне їй майно. У встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори заявник не зверталась, проживала у вказаному будинку, вела спільне господарство та обробляла город, після смерті бабусі відбувала поминальні дні, а тому вважала, що фактично прийняла спадщину. За життя бабуся не склала заповіт так, як вважала, що майно автоматично перейде до онуки, адже вона з нею проживала та доглядала.

28.12.2023 р. заявник звернулась до Узинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але отримала відмову, оскільки нею пропущено шестимісячний строк та не пред`явлено доказів про постійне місце проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник скаржника - ОСОБА_4 20 серпня 2024 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Непогоджуючись з висновком суду щодо відсутності у матеріалах справи безспірних доказів того, що ОСОБА_1 проживала та вела спільне господарство разом з ОСОБА_2 , вказує, що такі докази наявні, крім того такі обставини мали повідомити і свідки, які заявник мала би можливість запросити в судове засідання - однак суд вирішив питання доказування на стадії відкриття провадження у справі.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не аргументовано що на підставі п. 1 ч.І ст. 186 дана заява не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2024 рокувідкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не зазначили.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих суду матеріалів справи не вбачається, що заявник і померла особа вели спільне господарство, мали спільний побут та вирішували спільно побутові питання, оскільки не містить будь-яких даних, які б свідчили про безспірність факту постійного проживання. Крім того, нотаріусом не видано свідоцтво про право на спадщину, з чого вбачається, що факт, який просить встановити заявник, не є безспірним та потребує доказування, що вказує на наявність спору про право.

Згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з підстав того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд зазначеного до уваги не взяв, тому його висновок є помилковим.

Суд не зазначив, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини, тобто не встановив між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18).

Відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про прийняття спадщини пов`язана виключно з тим, що ОСОБА_1 не надано документів на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Отже, висновок суду про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження є передчасним.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Так як ухвала суду про відмову у відкритті провадження перешкоджає подальшому руху справи, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа - передачі для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до цього ж суду, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367-369, 371, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 18 червня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська