РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/2837/23

Провадження № 22-ц/4815/942/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Управління Держпраці у Рівненській області,

відповідач Державна казначейська служба України

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Управління Держпраці у Рівненській області на додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2024 року, постановлене у складі судді Левчука О.В. у м. Рівне, повний текст додаткового рішення складено 06 червня 2024 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, що були ним понесені в сумі 7 500,00 грн. при розгляді справи за його позовом до Управління Держпраці в Рівненській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2024 року стягнуто держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 2 000 грн 00 коп.

Додаткове рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 137 ЦПК України, яка передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами та обґрунтоване належними доказами надання позивачу правової допомоги адвоката при розгляді справи по суті спору. Часткове задоволення заяви обумовлене тим, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, позицією відповідачів, які заперечили проти стягнення витрат у заявленому розмірі, а також врахуванням складності справи, обсягом наданої адвокатом правової допомоги, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру та конкретними обставинами справи.

Не погодившись із додатковим рішенням суду, Державна казначейська служба України та Управління Держпраці у Рівненській області оскаржили його в апеляційному порядку

У поданій апеляційній скарзі Державна казначейська служба України вважає додаткове рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заперечує стягнення витрат на правничу допомогу з державного бюджету, оскільки за результатами розгляду справи розподіл судових витрат, куди входять і витрати на правову допомогу, здійснюється між сторонами. Додає, що із судового рішення вбачається, що суб`єктом, винним у заподіянні шкоди позивачеві є Управління Держпраці у Рівненській області, а тому стягнення коштів із держбюджету є безпідставним. Не погоджується із розміром стягнутих витрат та вважає, що за принципом пропорційності розподілу судових витрат до задоволених вимог, суд би мав стягнути 10% від заявленого розміру витрати на правничу допомогу, тобто 750,00 грн.. З наведених підстав просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви про стягнення правничої допомоги за рахунок коштів державного бюджету.

У своїй апеляційній скарзі Управління Держпраці у Рівненській області вважає додаткове рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Пояснює, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, в даному випадку стороною є Управління Держпраці у Рівненській області. Разом з тим, витрати на правничу допомогу стягнуті з Державного бюджету України, що є нецільовим використання державних коштів. Зазначає, що до суду не надано розрахунку витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката необхідні для надання правничої допомоги. Додатково акцентує увагу суду, що до Управління Держпраці у Рівненській області представником позивача не було надіслано заяви про ухвалення додаткового рішення з додатками, що також позбавило відповідача права на ознайомлення та подання своїх зауважень, клопотань чи заперечень, а також свідчить про недобросовісність виконання представником позивача обов`язку щодо надіслання стороні заяви. Покликаючись на те, що витрати позивача на професійну правову допомогу є непідтвердженими та неспівмірними з їх вартістю, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви про стягнення правничої допомоги.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Рівненській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.06.2023 вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5 000, 00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 23.11.2023 апеляційну скаргу Управління Держпраці в Рівненській області на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08.06.2023 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач звернувся до суду із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, які були ним понесені в розмірі 7 500,00 грн. при розгляді справи.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу заявником суду надано копії договору про надання правової допомоги від 05.02.2023, додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 05.02.2023 та квитанції до прибуткового касового ордера №7 від 05.02.2023.

За змістом п.1 додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 05.02.2023 сторони погодили, що вартість послуг (гонорар) адвоката за надання правової допомоги становить 7 500, 00 грн.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах: фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Таким чином покликання апелянтів на непідтвердження суми адвокатського гонорару спростовуються наявними матеріалами справи, зокрема, додатком № 1 до договору про надання правової допомоги.

Окрім цього, відхиляючи доводи апеляційних скарг щодо неточності вказаної суми у платіжних документах, апеляційний суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, де суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Обидва апелянти у своїх апеляційних скаргах на додаткове рішення суду вказують про неспівмірність стягнутої суми зі складністю судової справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Апеляційний суд не погоджується з такими доводами, оскільки втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони допускається виключно у випадках, визначених Законом, та можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Окрім того, судом першої інстанції враховано складність справи, обсяг наданої адвокатом правової допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, та зменшено заявлений розмір витрат на правничу допомогу 7 500,00 грн. до 2 000, 00 грн., і підстав для зменшення стягнутої суми правничої допомоги апеляційний суд не вбачає.

Що стосується покликань апелянтів на протиправність стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок коштів державного бюджету що така витрата державних коштів є нецільовою, то вони апеляційним судом оцінюються критично. І Державна казначейська служба України, і Управління Держпраці у Рівненській області є державними установами, що фінансуються за рахунок державного бюджету України, а відтак стягнення витрат за рахунок коштів державного бюджету є правомірним. Окрім того, стягнення вказаної суми з держави України через органи казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України узгоджується з правовим висновком, який викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності із нормами закону, що їх регулює, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено позовних вимог та не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, які б об`єктивно та непереборно перешкодили йому у поданні такої заяви упродовж тривалого часу.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Управління Держпраці у Рівненській області залишити без задоволення.

Додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.