Справа № 509/4708/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання цивільну справу № 509/4708/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири як частку у спільній сумісній власності подружжя

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частину квартири загальною площею 63, 8 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , як частку у спільній сумісній власності подружжя, та стягнути судові витрати по справі з відповідача на ї користь. Обґрунтувала вимоги тим, що перебувала з відповідачем в шлюбі, який було розірвано в листопаді 2022 року. В період шлюбу за рахунок спільних коштів відповідно до договору було придбано двохкімнатну квартиру, яка на даний час зареєстрована за відповідачем, квартира не є майном індивідуального користування, договір між колишнім подружжям не укладався та домовленостей щодо часток у спільно нажитому ними майні не було, тому звернулася з даним позовом до суду.

29.08.2023 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання на 18.10.2023 року.

В підготовчому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник надіслав на адресу суду заяву в якій просив підготовче засідання по справі проводити без участі відповідача.

18.10.2023 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

Належним чином повідомлені сторони в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Додаткових заяв, відзиву чи клопотань від відповідача не надходило.

Згідно ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши зібрані по справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню.

Як встановлено у судовому засіданні 09 жовтня 2010 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області по справі № 509/669/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Під час шлюбу подружжям за спільні кошти відповідно до договору № 2-1-7/15 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 10.01.2014 року та акту прийому-передачі від 10.06.2016 року було придбано двохкімнатну квартиру загальною площею 63,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у приватній власності ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини щодо розподілу спільного майна подружжя врегульовано Сімейним кодексом України (далі СК).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-801цс16 від 07.09.2016 року ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу ( ч.1 ст. 69 СК).

Статтею 71 СК визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В даному випадку предметом розподілу є об`єкт який вважається спільним майном подружжя враховуючи принцип презумпції спільності визначений у ст. 60 СК квартира.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбана сторонами, під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Даний факт підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами. Отже спірна нерухомість як об`єкт спільної сумісної власності подружжя підлягає поділу у рівних частинах.

Про розгляді даного питання суд приймаючи до уваги баланс інтересів співвласників, розумність та справедливість, вважає, що поділ спільного майна подружжя у вигляді квартири слід здійснити шляхом визнання спільною сумісною власністю майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнання права власності ОСОБА_1 на частину вказаної квартири, та припинення права власності ОСОБА_2 на частину цієї квартири.

Судом враховуються, що визначення порядку користування майном, яке знаходиться у спільної власності можливо лише після встановлення технічної неможливості виділу частки в натурі, та приймаючи до уваги відсутність відповідних позовних вимог, при розподілі спільного майна не встановлюється порядок його користування.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень п. 1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у разі задоволення позову, що складає 6 438, 27 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 60-63, 69-70 СК України, 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,8 кв. м.

Визнати право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,8 кв.м.

Припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 63,8 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 438 (шість тисяч чотириста тридцять вісім) грн. 27 грн.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: Є. М. Панасенко