СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7296/24

пр. № 2/759/3155/24

15 жовтня 2024 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судового засідання Вінцковської О.І.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь нараховану, на підставі статті 625 ЦК України, за кредитним договором № 1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року, а саме: заборгованість за процентами в розмірі 3% річних - у сумі 5081,00 грн, інфляційні втрати - в сумі 45 482,30 грн та сукупну вартість кредиту, що становить - 17 185, 58 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 15.05.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір № 1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року, предметом якого було надання споживчого кредиту на суму 13 366 60 грн. терміном з 15.05.2013 року по 03.06.2014 року. Згідно договору ПАТ «Платинум Банк» надає ОСОБА_3 грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. договору (сума кредиту становить 13 366,60 грн. у валюті : українська гривня), а ОСОБА_3 зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити комісію за надання кредитом та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.2. договору (термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 03.06.2014 року) термін та виконання інших зобов`язань у повному обсязі на умови та в строки /терміни ,що визначені договором. 1.2.банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на наступних умовах: сума кредиту - 13 366,60 грн.; строк кредитування - 12 платіжних періодів; фіксована процентна ставка за користування кредитом - 20,0000% річних; комісія за надання кредиту - 0,00 грн.; комісія за обслуговування кредиту - 194,00 грн.; цільове призначення - поточні потреби; дата повернення кредиту - 03.06.2014 року банк в повному обсязі виконав зобов`язання за кредитним договором, а ОСОБА_3 навпаки, умови договору не виконав, не здійснював погашення заборгованості. Відповідно до договору №1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року вказано що розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору, заборгованість становить - 17 185,58 грн.

15.05.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір №1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року. В подальшому право вимоги за цим договором було відступлене ТОВ «Кредит-Капітал», яке згідно з договором про відступлення права вимоги від 01.07.2022 року, відступило права вимоги за кредитними договорами ТОВ «Компані Фінанс». В свою чергу договором про відступлення права вимоги від 01.07.2022 року право вимоги за кредитним договором № 1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року перейшли до ньго. Отже з 01.07.2022 року належним кредитором за кредитним договором № 1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року є саме він і він має право вимоги до ОСОБА_3 . Отже, він вважає, що за період прострочення виконання рішення суду він на підставі ст. 625 ЦК України, має право стягнути з боржника 3 % річних та інфляційні витрати.

Процесуальні дії

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2024 року визначено головуючого суддю Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю. О. (а.с. 38-39).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.04.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 41).

16.05.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що рішенням Франківського суду м.Львовап від 15.06.2023 року позов ОСОБА_3 задоволено, виконавчий напис нотаріуса № 180313 від 16.06.2021 року про стягнення з ОСОБА_3 ена користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором № 1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року у розмірі 21 725,64 визнано недійсним. Щодо строків позовної давності, то кредитний договір було укладено 15.05.2013 року з 15.05.2013 року по 03.06.2014 року. Позивач який отримав право грошової вимоги 01.07.2022 року пропустив строк позовної давності оскільки термін договору з 15.05.2013 року по 03.06.2014 року, а отже минуло майже 10 років. Наданий позивачем розрахунок за кредитом є відображенням одностороннім арифметичних розрахунків і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати одказом безспірності розміру грошових вимог позивача. Також, позивачем не надано доказів направлення відповідачу досудової вимоги про необхідність сплатити прострочену заборгованість (а.с. 58-63).

Представник позивач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, у якій просив провести судове засідання без його участі.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 15.05.2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір № 1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року, предметом якого було надання споживчого кредиту на суму 13 366 60 грн. терміном з 15.05.2013 року по 03.06.2014 року (а.с. 35).

01.07.2023 року між ТОВ «Кредит-Капітал», та ТОВ «Компані Фінанс» укладено договір відступлення прав вимоги РтК/1-ЮО, згідно якого кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників кредитними договорами у реєстрі боржників, укладеними між первинним кредитором і боржниками (портфель заборгованості) (а.с. 10-14).

01.07.2023 року між ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення прав вимоги № 01/07, згідно якого кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників кредитними договорами у реєстрі боржників, укладеними між первинним кредитором і боржниками (портфель заборгованості) (а.с. 15-19).

Згідно розрахунку заборгованості, який надано позивачем за кредитним договором №1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року: заборгованість за процентами в розмірі 3% річних - у сумі 5081,00 грн, інфляційні втрати - в сумі 45 482,30 грн та сукупну вартість кредиту, що становить - 17 185, 58 грн (а.с. 31-34).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Як вбачається з встановлених обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Що відображається в правовій позиції про застосування норм права щодо відступлення права вимоги за кредитним договором, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16, від 31.10.2018 у справі№465/646/11 та від 10.11.2020у справі №638/22396/14-ц, від 08.08.2023 року у справі №910/8115/19, від 08.11.2023 у справі №206/4841/20, які враховуються судом при вирішенні даної справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що: «відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 214/932/16 (провадження № 61-10336св19) та від 03 травня 2022 року у справі № 213/1198/15-ц (провадження № 61-867св22).

Отже якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Доказів того, що попередній кредитор ТОВ «Компані Фінанс» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації матеріали справи не містять та судом таких обставин не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що договір відступлення права вимоги від 01.07.2023 року № 01/07, між ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_2 , не може бути підставою для правонаступництва позивачем прав кредитора у зобов`язанні щодо відповідача ОСОБА_3 за кредитним договором № 1148/4284BCL1A від 15.05.2013 року, оскільки у зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитного договору, кредитором може бути лише спеціальний суб`єкт - банк або інша фінансова установа, та враховуючи, що інших підстав для виникнення грошового зобов`язання відповідача перед позивачем у позовній заяві не наведено, тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Розподіл судових витрат

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок держави.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то сторона відповідача має право подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки представник відповідача звернулась з заявою в якій просила ухвалити додаткове рішення яким стягнути витрати на правову допомогу.

На підставі ст.ст. 509, 510, 512, 526, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 13, 76-81, 141, 158, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_5 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 18.10.2024.

Суддя Ю.О. Твердохліб