КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №370/100/23 Головуючий у 1 інстанції: Косенко А.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Сірої Аліни Василівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Хоком» на рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хоком» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_2 , звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що у період від 01 червня 2010 року до 24 вересня 2021 року він знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Хоком».

Вказував, що 24 вересня 2021 року він ( ОСОБА_2 ) був звільнений за угодою двох сторін за п.1 ст. 36 КЗпП.

ОСОБА_2 наголошував на тому, що під час перебування у трудових правовідносинах з ТОВ «Хоком», з боку останнього була не виплачена заробітна плата в розмірі 45 000 гривень.

З моменту звільнення, позивач неодноразово звертався до відповідача з письмовою вимогою провести розрахунок належних сум при звільненні та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, проте вказана вимога залишена поза увагою.

Зазначав, що у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 327 робочих дні, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 15000 грн (769 грн /середньоденна заробітна плата позивача/ х 327 днів /кількість робочих днів затримки розрахунку = 251 463 грн).

Тому, позивач просив стягнути з відповідача вказані кошти.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Хоком» на користь ОСОБА_2 45 000 грн невиплаченої заробітної плати; 251 463 грн середнього заробітку за час затримки в розрахунку, всього: 296 463 грн.

Стягнуто з ТОВ «Хоком» на користь держави судові витрати у виді судового збору у розмірі - 2147, 20 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі Сірої А.В. - представника ТОВ «Хоком» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в позові відмовити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що місцезнаходження юридичної особи у позовній заяві повинно визначатися та вказуватися згідно з установчими документами юридичної особи, даними її державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Так, з позовної заяви, поданої позивачем, вбачається, що місцем знаходження відповідача - ТОВ «Хоком» є вул. Першотравнева, будинок №65 та провулок Меблевий, буд. №3А, офіс 24 у м. Житомирі. При цьому останній також вказав, що йому невідомо ні електронну адресу товариства, ні інші засоби зв`язку.

Проте, до позовної заяви було додано копію відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 02.01.2023 року, з якої вбачається, що місцезнаходженням ТОВ «Хоком» є АДРЕСА_1 та вказано номер телефону.

Судом першої інстанції вказану обставину було проігноровано та направлено примірник позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження на адресу м. Житомир, провулок Меблевий, буд. 3А, оф. 24, яка не є місцезнаходженням відповідача ( а.с. 32, 35, 36). Вказані документи було повернуло на адресу суду без вручення адресату.

Отже, в даному випадку відповідач не був належним чином повідомлений про відкриття провадження у даній справі та не отримував ні позовної заяви з додатками, ні інших процесуальних документів, в тому числі судового рішення, що свідчить про порушення процесуальних гарантій забезпечення належного розгляду справи стосовно відповідача та позбавлення його можливості належним чином захищатися та надати суду належні докази на спростування доводів позивача.

Розгляд справи за відсутності належного повідомлення відповідача, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки або ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи №370/100/23 позбавило останнього можливості надати суду відзив на позовну заяву та докази на спростування доводів позивача щодо наявності заборгованості.

Так, згідно заяви позивача, поданої 01.06.2010 року, останній був прийнятий на роботу на посаду завідуючого складом на 0,5 ставки згідно штатного розпису.

Позивач виконував обов`язки завідуючого складу на складі, який було розміщено в орендованому приміщені - частині єдиного майнового комплексу «Завод каркасно[1]панельного дерев`яного домобудівництва», що включає: частину виробничого корпусу з адміністративно-побутовими приміщеннями (літ. «Б») загальною площею 495,0 кв.м., склад сировини (літ «З»)» загальною площею 506,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди нежитлових приміщень від 23.11.2020 року.

Згідно наказу №1 від 01.01.2021 у зв`язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати було затверджено новий штатний розпис та визначено посадовий оклад для посади - завідуючий складом у розмірі 6 100 грн.

Факт встановлення позивачу посадового окладу у розмірі 6 100 грн та реальність виплати вказаної заробітної плати підтверджується також і документами, які були надані позивачем.

Зокрема, з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - податників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 03.01.2023 року вбачається, що за період з 1 кварталу по 4 квартал 2021 року позивач отримував дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 6 100 грн

Дійсно, в період від січня 2021 до травня 2021 року мала місце затримка у проведенні розрахунків, проте протягом червня - вересня 2021 року вказані кошти позивачу були виплачені повністю та було здійснено сплату ПДФО та ЄСВ. Зокрема позивачу було також нараховано та виплачена компенсацію за невикористані дні відпустки (а.с. 12).

Аналогічні відомості відображені у довідці форми ОК-5 щодо відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 05.12.2022 року, наданій позивачем та підтверджують факт того, що у 2021 році позивачу нараховувалася заробітна плата у розмірі 6100,00 грн. на місяць і таку виплату було здійснено у повному розмірі, що також підтверджується звітністю 1 ДФ, яка подавалася відповідачем до податкових органів при сплаті податків.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску встановлені розділом ІІІ Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Зазначає, що частиною восьмою ст.9 Закону №2464 передбачено, що роботодавці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому, роботодавці під час кожної виплати заробітної плати, на суми якої нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Так, згідно зі ст.8 Закону №2464 єдиний внесок встановлений у розмірі 22% до бази нарахування єдиного внеску, а для роботодавців, в яких працюють особи з інвалідністю, встановлюється у розмірі 8,41% бази нарахування єдиного внеску для працюючих осіб з інвалідністю.

Базою нарахування єдиного внеску для роботодавців є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці» та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої ст. 7 Закону № 2464).

Отже, при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен перераховувати 18% ПДФО, 1,5% ВЗ та 22% єдиного внеску та здійснити його сплату.

Наявні в матеріалах справи документи підтверджують факт того, що позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату з розрахунку 6100,00 грн. на місяць до дня звільнення останнього.

Заробітну плату позивач отримував готівкою у касі Товариства, що не заперечується і останнім та підтверджується видатковими касовими ордерами, підписаними позивачем, які додаються до апеляційної скарги.

На даний час ТОВ «Хоком» не може надати вказані видаткові касові ордери в оригіналах, бо в 2022 році внаслідок повномасштабного наступу росії на територію України, склади та офісні приміщення Товариства, що знаходилися в орендованому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 були частково знищені та пошкоджені внаслідок попадання вибухового пристрою та відбулася масштабна пожежа, в результаті якої фактично всі бухгалтерські документи товариства були знищені.

Проте, у Товариства залишилися копії документів, які були відзняті на фото. Вказаний факт підтверджується технічним звітом.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідач має перед позивачем заборгованості по заробітній платі станом на 24.09.2021 року у розмірі 45 000 грн, є безпідставними та базуються лише на припущені позивача та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, позивачем до позовної заяви було додано копію трудової книжки із записом про звільнення, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині видачі трудової книжки та проведення повного розрахунку в день звільнення.

Також матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач звертався із будь-якими заявами до відповідача щодо невиплати заробітної плати. Фіскальні чеки додані до позову не можуть бути свідченням звернення позивача з вказаного питання, оскільки відсутні самі заяви, які ніби надсилалися за даними фіскальними чеками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнився 24.09.2021 року, отже заробітна плата за серпень 2021 року - 6 000 грн та кількості робочих днів 21 та за липень 2021 - 6 100 грн, та кількість робочих днів - 22. Отже, 12 100 грн / 21,5 = складає 562,79 грн, а не 769 грн, як визначив суд першої інстанції.

Також є незрозумілим з якого періоду і по який виходив суд, вказуючи кількість прострочених днів - 327, адже згідно норми ст.117 КЗпП України, такий строк не мав перевищувати 6 місяців, тобто, від 24 вересня 2021 року до 24 березня 2022 року та складати 125 робочих днів.

Наведене свідчить про те, що оскаржуване судове рішення прийнято на припущеннях та є таким, що порушує права відповідача та покладає на останнього відповідальність у розмірі 296 463 грн без будь-якого документального та матеріального обґрунтування таких вимог.

Вказує, що з моменту звільнення ОСОБА_2 - 24.09.2021 року до моменту звернення позивача з позовом до суду пройшло більше одного року. Поважних причин пропуску означеного строку позивачем не вказано, клопотання про його поновлення не заявлено.

Відтак, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за спливом строку звернення до суду із даною вимогою.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач в порушення вимог закону при звільненні позивача не виплатив усі належні йому суми, то позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини.

Як встановлено апеляційним судом, у даному випадку відповідач не був належним чином повідомлений про відкриття провадження у даній справі та не отримував ні позовної заяви з додатками, ні інших процесуальних документів в тому числі судового рішення, що свідчить про порушення процесуальних гарантій забезпечення належного розгляду справи стосовно відповідача та позбавлення його можливості належним чином захищатися та надати суду належні докази на спростування доводів позивача.

Розгляд справи за відсутності належного повідомлення відповідача, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки або ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №522/18010/18 (провадження№61-13667сво21) зроблено висновок, що: «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.[…] У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України). Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи №370/100/23 позбавило останнього можливості надати суду відзив на позовну заяву та докази на спростування доводів позивача щодо наявності заборгованості.

Так, згідно заяви позивача, поданої 01.06.2010 року, він був прийнятий на роботу на посаду завідуючого складом на 0,5 ставки згідно штатного розпису.

Позивач виконував обов`язки завідуючого складу на складі, який було розміщено в орендованому приміщені - частині єдиного майнового комплексу «Завод каркасно-панельного дерев`яного домобудівництва», що включає: частину виробничого корпусу з адміністративно-побутовими приміщеннями (літ. «Б») загальною площею 495,0 кв.м., склад сировини (літ «З»)» загальною площею 506,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ., що підтверджується договором оренди нежитлових приміщень від 23.11.2020.

За наказом №1 від 01.01.2021 року у зв`язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати було затверджено новий штатний розпис та визначено посадовий оклад для посади - завідуючий складом у розмірі 6100 грн.

Факт встановлення позивачу посадового окладу у розмірі 6100,00 грн. та реальність виплати вказаної заробітної плати підтверджується також і документами, які були надані позивачем.

Зокрема, з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - податників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 03.01.2023 вбачається, що за період від 1 кварталу до 4 кварталу включно 2021 року позивач отримував дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 6 100 грн.

В період від січня 2021 до травня 2021 року мала місце затримка у проведенні розрахунків, проте протягом червня - вересня 2021 року вказані кошти позивачу були виплачені повністю та було здійснено сплату ПДФО та ЄСВ. Зокрема, позивачу було також нараховано та виплачена компенсацію за невикористані дні відпустки (а.с.12).

Аналогічні відомості відображені у довідці форми ОК-5 щодо відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 05.12.2022 року, наданій позивачем та підтверджують факт того, що у 2021 році позивачу нараховувалася заробітна плата у розмірі 6100,00 грн. на місяць і таку виплату було здійснено у повному розмірі, що також підтверджується звітністю 1 ДФ, яка подавалася відповідачем до податкових органів при сплаті податків.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску встановлені розділом ІІІ Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464).

Згідно з ч.8 ст.9 Закону №2464 роботодавці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому, роботодавці під час кожної виплати заробітної плати, на суми якої нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Так, відповідно до ст.8 Закону №2464 єдиний внесок встановлений у розмірі 22% до бази нарахування єдиного внеску, а для роботодавців, в яких працюють особи з інвалідністю, встановлюється у розмірі 8,41% бази нарахування єдиного внеску для працюючих осіб з інвалідністю.

Базою нарахування єдиного внеску для роботодавців є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці» та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої ст. 7 Закону № 2464).

Таким чином, при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен перераховувати 18% ПДФО, 1,5% ВЗ та 22% єдиного внеску та здійснити його сплату.

Наявні в матеріалах справи документи підтверджують факт того, що позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату з розрахунку 6100,00 грн. на місяць до дня звільнення останнього.

Заробітну плату позивач отримував готівкою у касі Товариства, що не заперечується і останнім та підтверджується видатковими касовими ордерами, підписаними позивачем, які додаються до апеляційної скарги.

На даний час ТОВ «ХОКОМ» не може надати вказані видаткові касові ордери в оригіналах із-за того, що у 2022 році внаслідок повномасштабного наступу росії на територію України склади та офісні приміщення Товариства, що знаходилися в орендованому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 були частково знищені та пошкоджені внаслідок попадання вибухового пристрою та відбулася масштабна пожежа, в результаті якої фактично всі бухгалтерські документи Товариства були знищені. Проте у Товариства залишилися копії документів, які були відзняти на фото. Вказаний факт підтверджується технічним звітом.

Щодо розміру посадового окладу позивача по справі та визначення розміру заборгованості по заробітній платі на момент звільнення колегія суддів виходить з наступного.

Так, з мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що судом першої інстанції встановлено, що позивач в період від 01.06.2010 до 24 вересня 2021 року знаходився у трудових відносинах з відповідачам.

24 вересня 2021 року ОСОБА_2 був звільнений за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу № 6 від 24 вересня 2021 року.

Надалі суд першої інстанції посилається на те, що згідно довідки про індивідуальні відомості про застраховану особу, яку надав позивача від 06.12.2022 року та копії фото скріншота електронного листа головного бухгалтера відповідача ОСОБА_3 , вбачається, що ТОВ «ХОКОМ» не виплатило ОСОБА_2 заробітну плату в розмірі 45 000 грн. (т.1, а.с.19, 21-26).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних особі - платників податків про джерела сум виплачених доходів та утриманих податків №1014-23-00006 від 03.01.2023, 05.01.2023 №1014-2300006 відповідачем було погашено заборгованість перед позивачем по заробітній платі за 2019, 2020 роки та перший і другий квартал 2021 (т.1, а.с.12-13).

Саме на підставі вказаних документів судом першої інстанції зроблено висновок, що на момент звільнення позивача заборгованість відповідача перед останнім склала 45 000,00 грн. Проте, жодні матеріали справи не містять ні бухгалтерських відомостей, ні інших належних документів, складених ТОВ «ХОКОМ» на підтвердження того, що саме сума невиплаченої заробітної плати на момент звільнення ОСОБА_2 станом на 24.09.2021 складає 45 000 грн, та за який період, та з яких виплат складається вказана сума.

Посилання суду та позивача на скрін електронної переписки з ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки з даного листа не вбачається, що це є заборгованість по заробітній платі саме позивача.

Так як позивач займав посаду завідуючого складу, то за домовленістю сторін ОСОБА_3 перераховувалися на картковий рахунок позивача грошові кошти для проведення розрахунку із постачальниками, якщо у касі Товариства за місцезнаходженням складу: м. Макарів не вистачало коштів для проведення таких розрахунків.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що відповідач має перед позивачем заборгованості по заробітній платі станом на 24.09.2021 в розмірі 45 000,00 грн., є безпідставними та базуються лише на припущенні позивача та не підтверджені належними та допустимими доказами.

На підставі положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови проведення підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на премії, доплати, надбавки тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжні відомості.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

З наданих документів вбачається, що позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду завідувача складу на 0,5 ставки з оплатою згідно штатного розпису. В подальшому останній був переведений на повну ставку, що у 2021 році складала 6100 грн, тому є незрозумілим з розрахунку якого посадового окладу і за який період суд першої інстанції стягнув з відповідача кошти в розмірі 45 000 грн.

За ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

За положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться у день звільнення.

До апеляційної скарги додано видаткові касові ордери від 24.09.2021 про виплату всіх належних позивачу до виплати сум станом на 24.09.2021 року.

Крім того, позивачем до позовної заяви було додано копію трудової книжки із записом про звільнення, що свідчить про виконання відповідачем своїх зобов`язань в частині видачі трудової книжки та проведення повного розрахунку в день звільнення.

Також матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач звертався із будь-якими заявами до відповідача щодо невиплати заробітної плати.

Фіскальні чеки, додані до позову, не можуть бути свідченням звернення позивача з вказаного питання, оскільки відсутні самі заяви, які ніби надсилалися за даними фіскальними чеками.

Щодо розміру середньоденного розрахунку, який було стягнуто з відповідача в сумі 251 463 грн., то з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення є незрозумілим, з якої суми та за який період судом було розраховано та стягнуто з відповідача середньоденний заробіток за час затримки розрахунків, що складає 251 463 грн.

У позовній заяві позивач вказує, що середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи складає 15 000,00 грн., проте жодних належних доказів на підтвердження вказаного факту не надає. Фото скринпереписки з ОСОБА_3 також не містить жодних відомостей щодо середньомісячної заробітної плати позивача. Крім того, вказана переписка не стосується заробітної плати позивача та ОСОБА_3 ніколи не обіймала посади головного бухгалтера у ТОВ «ХОКОМ». Головним бухгалтером Товариства є ОСОБА_4 , що підтверджується відповідним наказом.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як зазначалося вище, позивачу була виплачена не оспорювану суму по заробітній платі при звільненні, тому є незрозумілим щодо якої суми боргу та за який період судом стягнуто середньоденний заробіток.

Норми статті 117 КЗпП України (в редакції станом на монет звернення з позовом до суду) передбачали, що разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 2 Порядку у випадку несвоєчасного проведення з працівником остаточного розрахунку при звільненні середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнився 24.09.2021 року, отже заробітна плата за серпень 2021 року - 6 000 грн та кількості робочих днів 21 та за липень 2021 - 6 100 грн, та кількість робочих днів - 22.

Таким чином, 12 100,00 грн / 21,5 = складає 562,79 грн., а не 769,00 грн., як визначив суд першої інстанції.

Також є незрозумілим. з якого періоду і по який виходив суд, вказуючи кількість прострочених днів - 327, так як згідно норми ст.117 КЗпП України такий строк не мав перевищувати 6 місяців, тобто, від 24 вересня 2021 до 24 березня 2022 року та складав 125 робочих днів.

Вищевикладене доводить те, що оскаржуване судове рішення прийнято на припущеннях та є таким, що порушує права відповідача та покладає на останнього відповідальність у розмірі 296463,00 грн без будь якого документального та матеріального обґрунтування таких вимог.

Щодо строку позовної давності, то неналежне повідомлення відповідача про розгляд даної прави та неотримання останнім позовної заяви з додатками позбавило останнього заявити суду про строк позовної давності, який застосовується до спорів щодо стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позивачем же заявлено вимогу стягнути заробітну плату в розмірі 45 000 грн, яка ніби не була виплачена при звільненні - 24.09.2021 та вимогу про стягнення середньоденного заробітку за час затримки розрахунків при звільненні за невстановлений період в розмірі 251 463 грн.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнився за згодою сторін 24.09.2021 року, отримав трудову книжку, а з позовом до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньоденного заробітку за час затримки розрахунків звернувся 13.01.2023 року, тобто більш ніж через 1 рік і 4 місяці.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

В даному випадку, позивач звернувся до суду з пропуском строків, встановлених ст.233 КЗпП України та клопотання про поновлення строків не заявляв.

Норма ст.234 КЗпП України, передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

В даному випадку, з моменту звільнення ОСОБА_2 - 24.09.2021 по момент звернення останнього з позовом до суду пройшло більше одного року.

Поважних причин пропуску зазначеного строку позивачем не вказано і клопотання про його поновлення ним не заявлено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог за спливом строку звернення до суду із даною вимогою.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_2 відмовити.

Щодо стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Встановлено, що за вимогу позовної заяви щодо стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звільнений від сплати судового збору, тому його слід компенсувати ТОВ «Хоком» за рахунок держави.

За вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати, ОСОБА_2 не звільнений від сплати судового збору, то з нього слід стягнути на користь ТОВ «Хоком» судовий збір за таку вимогу.

Виходячи з наведеного, в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1 610 грн 40 коп. за подання апеляційної скарги слід компенсувати ТОВ «Хоком» за рахунок держави та стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Хоком» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Сірої Аліни Василівни - представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Хоком» задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 травня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хоком» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні відмовити.

Судовий збір у розмірі 1 610 грн 40 коп. за подання апеляційної скарги компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Хоком» () за рахунок держави.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хоком» () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі

1 610 грн 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: