КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1021/20 Головуючий у суді І інстанції Захарчук С.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною вище заявою, в якій з урахуванням уточнених вимог просив встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_3 в період з 01 січня 2004 року по день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка належала спадкодавиці на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 15 березня 2006 року.

Із жовтня 1988 року він проживав однією сім`єю із ОСОБА_3 у вказаній квартирі без реєстрації шлюбу, а тому у зв`язку зі смертю останньої та необхідністю прийняття спадщини у нього виникла необхідність встановити факт їх спільного проживання однією сім`єю.

Заявник вказував, що на момент смерті ОСОБА_3 він проживав разом із нею у спадковій квартирі, яка з 07 грудня 2013 року являється його зареєстрованим місцем проживання. Він опікувався нею, надавав допомогу у побуті, купував їй ліки, після смерті повністю самостійно і за власний рахунок займався організацією поховання, тобто вони спільно проживали як звичайне подружжя однією сім`єю.

Син померлої - ОСОБА_1 постійно з ними не проживав, оскільки час від часу знаходився під слідством, у СІЗО або відбував покарання у місцях позбавлення волі. На момент смерті ОСОБА_3 він також не проживав з ними, а знаходився у СІЗО. Спору про право на спадщину між ним та ОСОБА_1 не існує.

Встановлення факту проживання однією сім`єю з померлою як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини потрібно заявнику для оформлення своїх спадкових прав у приватного нотаріуса Сташкової А.Г.за місцем відкриття спадкової справи.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року і до 23 березня 2019 року.

Не погодившись з таким судовим рішенням, заінтересована особа ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду, про існування якого йому не було відомо та яке йому не направлялось, є необґрунтованим та незаконним з огляду на наступне.

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 дізнався про те, що його єдине житло - спадкова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій він з мамою проживали з 1989 року, продана третім особам, а він став безхатьком.

Судом першої інстанції не перевірено доводи ОСОБА_2 щодо спільного проживання із ОСОБА_3 однією сім`єю.

Заявником на обґрунтування заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_3 не надано ніяких довідок відповідних органів чи установ, які б свідчили про те, що позивач із січня 2004 року і до дня смерті ОСОБА_3 проживав за місцем проживання спадкодавиці.

Матеріали справи не містять письмових доказів про сплату комунальних платежів, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків, купівлі майна для спільного користування тощо.

Суд не перевірив доводи заявника щодо піклування про ОСОБА_3 , ведення спільного сімейного бюджету, поліпшення умов спільного проживання та побуту, докази чого у матеріалах справи відсутні.

У порушення вимог статей 76-81, 83, 264 ЦПК України суд вимоги закону не врахував, не перевірив належним чином фактичні обставини справи, якими обґрунтована заява про встановлення факту проживання однією сім`єю із померлою.

За твердженнями ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_3 вони постійно проживали разом, він опікувався нею, надавав допомогу у побуті, купував ліки, а після смерті повністю за власний рахунок займався її похованням.

Скаржник категорично не погоджується з такими твердженнями, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам, а головне - не підтверджені жодними доказами, що міститься в матеріалах справи.

Стверджує, що ОСОБА_2 не проживав однією сім`єю з померлою ОСОБА_3 жодного дня, при цьому жодних стосунків вони не мали, окрім того, що були знайомі. У 2013 році ОСОБА_2 попросив прописати його за адресою проживання ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 задля можливості отримувати пенсію, оскільки проживав в іншому регіоні. ОСОБА_3 , будучи знайома із заявником вирішила допомогти йому та погодилась зареєструвати його за місцем свого проживання.

Натомість в матеріалах справи відсутні докази спільного проживання заявника та померлої ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Зважаючи, що ОСОБА_2 вказав про те, що проживав із ОСОБА_3 як чоловік та дружина з 1988 року, а отже тривалий період, який складає тридцять років, не вбачаються наявними в матеріалах справи платежі по сплаті комунальних послуг, товарні чеки та квитанції з купівлі побутової техніки або речей домашнього вжитку, приладів, сантехніки, укладення договорів про надання послуг, зокрема, відсутні копії квитанцій, що підтверджували б купівлю ліків померлій.

Також скаржник наголошує на тому, що заходи щодо підготовки та організації поховання ОСОБА_3 заявник ОСОБА_2 всупереч вказаних суду доводів не здійснював. Зокрема, відсутні відомості, що підтвердили б факт його участі у лікуванні ОСОБА_3 чи перебування на момент її смерті за адресою проживання померлої, а також на церемонії поховання.

ОСОБА_1 на момент смерть матері ОСОБА_3 перебував під вартою, а отже не мав можливості здійснювати заходи щодо підготовки та поховання матері (ухвала Подільського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року у справі №758/14753/18 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому).

При цьому всі заходи по лікуванню ОСОБА_3 , організації поховання, захоронення здійснила племінниця померлої - двоюрідна сестра скаржника - ОСОБА_4 , а також саме вона отримала допомогу на поховання після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві Управління обслуговування громадян від 25 квітня 2024 року № 2600-0202-8/85496 та буде підтверджено свідченнями ОСОБА_4 , якщо суд задовольнить клопотання про її допит у якості свідка.

Заявником не надано доказів утримання померлої ОСОБА_3 , надання їй матеріальної і фізичної допомоги, піклування про неї. По суті в обґрунтування вимог ОСОБА_2 не надано жодного документу на підтвердження мотивів заяви.

Заявник у процесі розгляду справи № 758/1021/20 заявив клопотання про допит свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також заінтересовану особу - ОСОБА_1 , який є сином померлої та ніби-то може підтвердити факт спільного проживання матері та ОСОБА_2 .

Однак, незважаючи на те, що справа у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувала більше трьох років судом було допитано лише одного свідка - ОСОБА_5 . При цьому матеріали справи не містять даних щодо інших свідків, зокрема, відсутні клопотання ОСОБА_2 про відмову від їх допиту. У судовому засіданні 08 червня 2023 року представник заявника - адвокат Никифоров Д.О. на запитання суду щодо інших свідків повідомив, що один із заявлених осіб ніби-то помер, а інша свідок - ОСОБА_8 виїхала за межі м. Києва, тому питання допиту інших свідків відтерміновується.

Таким чином, судом не було допитано жодного свідка, який би проживав за адресою померлої та міг підтвердити чи спростувати факти її особистого життя.

В судовому засіданні 08 червня 2022 року був допитай лише один свідок - ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Цей свідок після приведення його до присяги повідомив суду, що працював разом із ОСОБА_2 у 1980-х роках, бачив ОСОБА_2 біля школи № 271 та базару, а отже зробив висновок про те, що він проживав разом з померлою ОСОБА_3 .

Скаржник звертає увагу, що на питання адвоката щодо знайомства з ОСОБА_3 свідок повідомив, що вони спілкувались по роботі. При цьому ОСОБА_2 почав запитувати : «Чи знав він ОСОБА_9 », на що суд робив йому зауваження. Свідок ОСОБА_5 відповідав скуто, коротко, розгублено та не міг конкретно підтвердити обставин справи. Свідок на початку допиту вказав, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно не проживали, а далі на навідні питання адвоката заявника змінив покази, про що зауважив головуючий по справі.

З технічного аудіозапису судового засідання прослуховується, що на запитання суду чи відомо свідку чи вели спільне господарство ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , свідок ОСОБА_5 відповів: «звідки я можу це знати?». Водночас жодних фактів щодо ведення спільного господарства та проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_10 не навів, не підтвердив, що між ними були стосунки, які притаманні подружжю. Отже, покази свідка ОСОБА_5 є неповними та такими, що не могли бути прийняті судом до уваги в якості доказів на підтвердження вимог заяви про встановлення факту проживання однією родиною заявника та померлої ОСОБА_3 .

Зважаючи на викладене, покази свідка ОСОБА_5 суд взяв до уваги та поклав в основу мотивувальної частини рішення з грубим порушенням норм процесуального права, оскільки такі пояснення не відображають дійсних обставин справи. При цьому ОСОБА_2 в клопотанні про виклик свідків заявлено сина померлої - ОСОБА_1 , що є абсурдним і свідомим введенням в оману суд, оскільки останній не міг свідчити та підтвердити неправдиві факти, на які посилався ОСОБА_2 у заяві про встановлення факту спільного проживання.

Щодо фотокарток у кількості 7 штук, наданих заявником для долучення до матеріалів справи, скаржник зазначає, що тільки одне фото містить зображення заявника та ОСОБА_3 , проте з фотокартки неможливо встановити у яких стосунках вони перебувають. При цьому інші надані фото містять зображення, що не стосуються розгляду справи, зокрема, фотокартки з похоронної процесії, а відтак не могли бути прийняті судом в якості належних доказів спільного проживання заявника та померлої матері.

Суд не звернув увагу на відсутність спільних фотознімків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також дітей ОСОБА_3 , яких заявник, за його твердженнями, виховував як рідних. У разі тридцятирічного проживання чоловіка та жінки як членів однієї сім`ї, мали б місце бути спільні фотознімки з їх дозвілля, відпочинку, сімейних свят чи інших подій спільного життя, які відсутні.

Отже, фактів про спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду не було наведено і не надано належних доказів на підтвердження вимог заяви.

Крім того, суд першої інстанції не встановив, чи є інші, окрім заявника, особи, заінтересовані у вирішенні цієї справи, та не перевірив, чи впливатиме встановлений факт на спадкові права та обов`язки цих осіб. Такою особою є єдиний син померлої - ОСОБА_1 , якому не було відомо про судовий розгляд заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю з його померлою матір`ю.

Так, незважаючи на тривалий термін перебування справи у провадженні суду, а саме з 28 січня 2020 року, ОСОБА_1 жодного разу не отримував судової повістки про виклик до суду, не знав про існування судового провадження та ухвалення рішення у справі. При цьому судові повістки про виклик до суду, направлені на ім`я ОСОБА_1 , були повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній», а матеріали справи не містять належних доказів його належного інформування щодо судових засідань.

Звертає увагу, що матеріали справи № 758/1021/20 містять поштові відправлення судових повісток на адресу заінтересованої особи - ОСОБА_1 , які повернуто без вручення і долучено до матеріалів справи з відміткою «адресат відсутній».

Також, після прослуховування аудіозапису судового засідання від 08 червня 2022 року на 18 хв. 15 сек. стає очевидним, що наприкінці судового розгляду адвокат заявника - адвокат Никифоров Д.О. просить суд вручити йому повістку на ім`я ОСОБА_1 для направлення особисто, при цьому суд уповноважує представника направити судові повістки заінтересованим особам.

Вже після цього випадку в матеріалах справи (а.с. 90, 95) з`явилась відмітка на судовій повістці з підписом від імені ОСОБА_1 про отримання повістки безпосередньо в суді 14 вересня 2022 року та 27 березня 2023 року, при цьому підпис ОСОБА_1 не належить та виконаний іншою особою, що можна перевірити візуальним порівнянням почерку підписувача та ОСОБА_1 .

Отже, наявні порушення процесуальних норм щодо належного повідомлення заінтересованої особи про час і дату судових засідань, що мали місце в процесі розгляду даної справи.

На спростування тверджень ОСОБА_2 про те, що між ним та ОСОБА_1 були близькі стосунки як батька та сина, скаржник відзначає, що заявник від початку мав на меті особисте збагачення та привласнення коштів від продажу спадкового майна, скориставшись вразливим становищем ОСОБА_1 , а саме в той час коли єдиний син померлої перебував під вартою, одразу після смерті ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса із заявою при прийняття спадщини, а в подальшому - до суду. ОСОБА_2 знав про нелегку долю сина померлої, наявність кримінального провадження відносно нього та про значні проблеми із здоров`ям, викликані вживанням алкоголю (алкогольна залежність).

Після смерті єдиної близької людини - матері, ОСОБА_1 перебував у пригніченому психологічному стані через чергове різке погіршення здоров`я та підписав запропоновану ОСОБА_2 відмову від спадщини, зміст якої йому не було зачитано та не пояснено наслідки її підписання.

ОСОБА_1 прийняв пропозицію ОСОБА_2 , оскільки був переконаний в тому, що підпис у відмові надасть йому можливість оформити спадкові права на квартиру, правовстановлюючі документи на яку було втрачено. При цьому розуміючи, що надає право ОСОБА_2 узгодити спадкові питання без його присутності та участі, оскільки існувала реальна загроза винесення судом вироку в кримінальному провадженні із застосуванням позбавлення волі ОСОБА_1 , є єдиним житлом (майном) якого є спірна квартира.

Наразі ОСОБА_1 звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права та оскарження зазначеної вище відмови від спадщини. В провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 758/4260/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_11 про визнання правочину недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. Захист майнових прав ОСОБА_1 на спадкове майно здійснює адвокат безоплатної правової допомоги.

Скаржник вважає, що встановлення факту проживання заявника та померлої ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу впливає також на права й обов`язки інших спадкоємців, а саме спадкоємця першої черги спадкування за законом - ОСОБА_1 , тому такий спір може вирішуватися лише в порядку позовного провадження (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17).

За таких обставин факт, про встановлення якого просив ОСОБА_2 , не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження, а відтак заява про встановлення факту, що має юридичне значення, має бути залишена без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України, що узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 18 липня 2022 року у справі № 755/9100/18.

Відзиви на апеляційну скаргу від заявника та заінтересованої особи (нотаріуса) до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника- адвокат Вожакіна Т.В. апеляційну скаргу підтримала, просила скасувати рішення суду першої інстанції, а заяву залишити без розгляду, оскільки існує спір про право, який підлягає вирішенню виключно у порядку позовного провадження.

09 жовтня 2024 року на електронну пошту суду апеляційної інстанції від імені представника заявника - адвоката Лущина О.О. надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, які були залишені апеляційним судом без розгляду на підставі частини восьмоїстатті 43 та частини четвертої статті 183 ЦПК України з огляду на те, що вони не скріпленніелектронним цифровим підписом особи, яка їхнаправила.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України»).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки ОСОБА_2 та його представника (-ів) в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що сторона заявника про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, з урахуванням категорії справи та строку її розгляду, на підставі статей 369, 372 ЦПК Україниухвалила проводити розгляд справи за відсутності зазначеного учасника справи.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. направила на поштову адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника скаржника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с. 8).

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 10 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г.із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с. 56-57).

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті матері - ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 (а.с. 62).

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Сташкової А.Г. від 15 жовтня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що відсутні докази спільного проживання спадкоємця зі спадкодавицею на день її смерті (а.с. 64).

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_2 є АДРЕСА_1 (а.с. 58-59).

В якості свідка у судовому засіданні 08 червня 2022 року був допитаний ОСОБА_5 , який перебуває у дружніх відносинах із заявником. Свідок вказав на те, що він працював разом із заявником. Він познайомив заявника і ОСОБА_3 , які стали проживати однією сім`єю у гуртожитку. У подальшому ОСОБА_3 отримала квартиру і вони з ОСОБА_2 переїхали туди, проживали разом як сім`я, були пов`язані спільним побутом.

Задовольняючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими у справі доказами доводиться, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали разом проживати однією сім`єю з 1988 року і до дня смерті останньої, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки як подружжя, тому наявні підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року і до 23 березня 2019 року.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів, метою встановлення факту постійного проживання заявника зі спадкодавицею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини є захист майнових інтересів щодо оформлення права на спадщину, тобто для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом четвертої черги спадкування.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Колегія суддів зазначає, що наявність спору про право повинна встановлюватись за ознакою можливого заперечення суб`єктивного права особи, щодо якого виникає спір, у цій справі - майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, оскільки метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення і безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується у порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, і встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 04 січня 2023 року у справі № 198/99/15-ц зазначено, що згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У відповідності до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той ж подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (частина перша статті 1273 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14 червня 2021 рокув справі № 760/33008/19, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право у справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 641/683/23 зазначено, що: «задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком понад п`ять років, у період з 1998 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до дня його смерті. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив з недоведеності заявником своїх вимог. Разом із цим суд не врахував, що факт оскарження рішення місцевого суду заінтересованою особою - Харківською міською радою, доводи її апеляційної скарги, свідчить про існування спору про право. Пославшись на те, що від часу відкриття спадщини ще не минув рік, а тому Харківська міська рада не може порушувати питання про визнання спадщини відумерлою, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні скарги по суті заявлених вимог не звернувши уваги на те, що з моменту відкриття спадщини відповідно до статті 1277 ЦК України Харківська міська рада має свій інтерес щодо спадкового майна. Ураховуючи наведене, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки з матеріалів справи встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження».

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 у січні 2020 року звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій з урахуванням уточнених вимог просив встановити юридичний факт, що він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбуіз ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , понад п`ять років, а саме з 01 січня 2004 року по день смерті останньої.

Вказував, що від встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавицею залежить виникнення у нього спадкових прав в порядку статті 1264 ЦПК України та можливість їх подальшої реалізації, а саме отримання у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової А.Г.свідоцтвапро право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа під час апеляційного провадження у справі зазначив, що суд першої інстанції не встановив і не перевірив, чи впливатиме встановлення вищевказаного факту на спадкові права та обов`язки єдиного сина померлої - ОСОБА_1 , якому не було відомо про судовий розгляд заяви ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю з його померлою матір`ю.

ОСОБА_1 посилається на те, що з доданих заявником до матеріалів справи і досліджених судом першої інстанції у судовому засіданні доказів не вбачається доведеність реальності сімейних відносин між ОСОБА_2 та померлою ОСОБА_3 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини у розумінні статті 3 СК України, він оспорює право ОСОБА_2 на спадкування квартири, що залишалась після смерті ОСОБА_3 , тому між ними наявний спір щодо спадкування майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що окрім нього у ОСОБА_3 немає спадкоємців першої черги за законом і ОСОБА_2 не має права на спадкування у четверту чергу, оскільки у порядку статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Наразі він звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права та оскарження своєї відмови від спадщини. В провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 758/4260/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_11 про визнання правочину недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. Захист майнових прав ОСОБА_1 на спадкове майно здійснює адвокат безоплатної правової допомоги.

Вважає, що встановлення факту проживання заявника та померлої ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу впливає також на його права й обов`язки як спадкоємця першої черги спадкування за законом, тому такий спір може вирішуватися лише в порядку позовного провадження.

З наведеного вище вбачається, що ОСОБА_1 має свій інтерес щодо спадкового майна, а тому факт, про встановлення якого просив заявник, не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки існує спір про право на спадкування, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження за належною позовною вимогою, зокрема, про визнання права на отримання спадщини.

Посилання заявника на те, що після того як ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_2 не може успадкувати квартиру, будучи єдиним спадкоємцем, він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дудаша М.М. зі відповідною заявою про відмову від спадщини після смерті матері на користь ОСОБА_2 , тому спору про право на спадщину між спадкоємцями не існує, колегія суддів до уваги не бере.

Як слідує з матеріалів справи, 22 вересня 2019 року ОСОБА_1 підписав у приватного нотаріуса Дудаша М.М. заяву про відмову від належної йому за законом чи за заповітом частки спадкового майна після смерті його матері на користь ОСОБА_2 тоді, коли останній не був спадкоємцем жодної із черг спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідного статусу спадкоємця четвертої спадкування заявник набув лише на підставі оскаржуваного рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року, згідно якого і отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 серпня 2023 року.

Отже, задовольняючи заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції належним чином не визначився з порядком розгляду поданої заяви в окремому чи позовному провадженні, не надав належної оцінки обставинам справи, які свідчили про наявність спору про право на спадкування, адже із поданої заяви та наявних в матеріалах справи доказів апеляційним судом встановлено, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу пов`язується із наступним вирішенням спору про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Подібні висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 жовтня 2021 року в справі № 159/858/20 (провадження № 61-1633св21), від 12 січня 2022 року в справі № 227/2188/21 (провадження № 61-18156 св21), від 24 червня 2022 року в справі № 337/3395/21 (провадження № 61-21062св21), від 18 липня 2022 року у справі № 755/9100/18 (провадження № 61-17332св20) та від 02травня 2024 року у справі № 367/2904/22 (провадження № 61-634св24).

У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно із вимогами частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду про встановлення факту проживання заявника зі спадкодавицею однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягає скасуванню із залишенням заяви ОСОБА_2 без розгляду з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України та частиною першою статті 377 ЦПК України.

Вищевказані обставини не позбавляють ОСОБА_2 права звернутись до суду з відповідним позовом на загальних підставах.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 за подання даної апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 633,60 грн (а.с. 150-151), а тому вказана сума підлягає стягненню на його користь із заявника ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2023 рокускасувати.

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 633 грн 60 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній