Справа № 369/7010/24
Провадження №6/369/460/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2024 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Соловюк В.І.

за участі

приватного виконавця Трофименка М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про примусове проникнення до житла, іншого володіння боржника - фізичної особи у виконавчому провадженні №74580003, заінтересовані особи ОСОБА_1 (стягувач), ОСОБА_2 (боржник),

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року приватний виконавець звернувся до суду з поданням про примусове входження до житла боржника. Свої вимоги мотивував тим, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження ВП 574580003 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 60 000 дол.США. Постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику рекомендованим листом на адресу, що вказана у виконавчих листах, і вважається належним повідомленням. За весь час з боржника стягнуто лише 613,46 грн. При відкритті виконавчого провадження було прийнято постанову про накладення арешту на майно боржника в межах суми боргу. Оскільки у добровільному порядку боржник декларацію не подав, вимоги виконавця залишені без реагування, ним двічі здійснено виїзд за місцем знаходження боржника, з метою опису та арешту майна. При цьому встановлено, що земельна ділянка огороджена забором, який унеможливлює вільний доступ до неї. Боржник також не надав доступу до майна. Всі вжиті виконавцем дії по виконанню рішення суду не мали результату та боржник добровільно не виконувала всі судові рішення ні повністю, ні частково.

Вищевказане майно належить боржнику та на нього може бути звернуто стягнення для реального виконання судового рішення та покриття заборгованості перед стягувачем. У зв`язку з чим є необхідність у проведенні опису та арешту майна. У добровільному порядку не допустили ні до домоволодіння, ні до земельної ділянки.

Просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:5073, комунікацій та споруд, що знаходяться на ній, з метою опису, арешту та вилучення майна боржника у виконавчому провадженні №74580003.

У судовому засіданні приватний виконавець Трофименко М.М.подання підтримав, просив задоволити.

Відповідно до ст.439 ЦПК України розгляд подання здійснюється без виклику заінтересованих осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1

10 травня 2024 року до суду надійшли заперечення на подання від боржника ОСОБА_2 . Не погоджуючись з доводами виконавця вказав, що судове рішення було прийнято за його відсутності та неправильно визначено суму заборгованості. Тому триває оскарження рішення й існує невирішений спір щодо розміру заборгованості. У разі скасування рішення районного суду, дане виконавче провадження буде закрито, а всі виконавчі дії та стягнуті грошові кошти вважатимуться безпідставно стягненими.

Зазначив, що йому не було відомо і про відкрите виконавче провадження, він не чинив жодних перешкод у доступі виконавця до його земельної ділянки. Висновки виконавця вважає припущеннями, а матеріали виконавчого провадження не містять таких доказів. Для реального виконання рішення суду, він має намір передати виконавцю автомобіль (ринкова вартість якого біля 80 000 дол.США), на який у першу чергу має бути звернено стягнення. Крім того, у його власності є земельна ділянка садибного типу, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва та не зареєстрований у відповідних реєстрах та будується за спільні кошти подружжя. Виконавець при зверненні до суду не конкретизував яке саме майно перебуває на земельній ділянці та на яке може бути у подальшому звернено стягнення. Просив відмовити у задоволенні подання.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі зокрема виконавчих написів нотаріусів (пункт 3 частини 1 статті 3 закону).

За ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. перебуває виконавче провадження АСВП № 74580003 відносно боржника ОСОБА_2 про стягнення боргу на користь ОСОБА_1 в розмірі 60 000 доларів США.

Відповідно до приписів ст.439 ЦПК України та п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Постанова про відкриття виконавчого провадження від 28 березня 2024 року направлена боржнику та стягувачу 29 березня 2024 року, що підтверджено списком №8977 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованими пріоритетними.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. від 28 березня 2024 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. від 28 березня 2024 року накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_2 .

Відповідно до акту приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. боржник ОСОБА_2 станом на 15 квітня 2024 року не подав виконавцю декларацію про доходи та майно, чим порушено п.3 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження».

В ході здійснення виконавчого провадження встановлено, що за боржником значиться зареєстровано нерухоме майно, а саме земельна ділянка, кадастровий номер: :03:001:5073.

Виконавець вказав та наголосив в судовому засіданні, що під час здійснення виконавчого провадження виконавцем двічі здійснювались виходи за місцем знаходження майна боржника, однак потрапити на територію земельної ділянки та домоволодіння не виявилось можливим, що підтверджується актами виконавця; ОСОБА_2 обізнаний про існування виконавчого провадження про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 заборгованості, проте починаючи з 29 березня 2024 року не вжив жодної дії, спрямованої на виконання судового рішення.

Згідно із актами державного виконавця від 09 квітня 2024 року та від 04 квітня 2024 року встановлено, що при виході за місцем місцем знаходження нерухомого майна боржника, боржник не надав доступу до майна.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право особи бути поінформованою про порушення проти неї провадження та її право представити суду свої доводи і заперечення по суті спору, бути вислуханою і почутою судом. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було проінформовано про цей факт (рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» від 04 березня 2014 року п.77).

Окрім того, відповідно до ст.30 Конституції України кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку не інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Аналогічні приписи містяться у ст.311 ЦК України, згідно якої житло фізичної особи є недоторканим. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбуватися лише за вмотивованим рішенням суду.

Згідно ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1). Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2).

Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права на житло чи іншого володіння згідно із законом і в інтересах економічного добробуту країни, для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 18 Закону "Про виконавче провадження" під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів допускається за наявності вмотивованого рішення суду примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи, безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення.

Пунктом 13 частини 3 статті 18 Закону "Про виконавче провадження" передбачено право виконавця на звернення до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

Звертаючись до суду із поданням, виконавцю слід довести, що майно належить боржнику або він має право користування ним, що боржник достовірно знає про наявність виконавчого провадження та повідомлявся про намір виконавця вчинити виконавчі дії з опису та арешту майна, але чинив цьому перешкоди, не надавав доступу до майна у відведений для нього час вчинення виконавчих дій.

Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Відповідно до ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

У судовому засіданні виконавець стверджував, що боржник не подав декларацію, не виконує вимог виконавця, не виконує рішення суду. Разом з тим, не надав суду доказів ухилення боржника від примусового виконання. Не надав належних та допустимих доказів, що боржник або співвласник власник будинку чи земельної ділянки повідомлявся про вихід виконавця, належним чином та завчасно. Розглянувши матеріали справи суд дійшов висновку, що під час розгляду справи не були надані переконливі докази, які б свідчили, що виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи земельної ділянки, проте це не дало результатів.

Крім того, суд враховує, що на час вирішення подання боржник передав виконавцю належний йому автомобіль, на який постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименко М.М. від 17 травня 2024 року накладено арешт та отримано висновок про незалежну оцінку колісного транспортного засобу.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які виконавець посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого подання.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі зазначеного та керуючись Законом України «Про виконавче провадження», інформаційним лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року за №24-152/0/4-13, ст. ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265, 447-453 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про примусове проникнення до житла, іншого володіння боржника - фізичної особи у виконавчому провадженні №74580003, заінтересовані особи ОСОБА_1 (стягувач), ОСОБА_2 (боржник) відмовити.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення або складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 15 липня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ