ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу адвоката Чебикіна Сергія Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 09 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву без номеру, якою приєднався до Умов та правил надання послуг, що діяли на дату підписання та йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт який в подальшому збільшився до 57 000 грн. Відповідач при підписанні анкети-заяви, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява, разом з Умовами та правилами надання банківських послу» та Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком договір. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач, станом на 27 вересня 2023 року, допустив заборгованість у загальному розмірі 60 276,29 грн., яка складається з наступного: 56379,20 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 3 897,09 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути вказану заборгованість та судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 09 грудня 2015 року в розмірі 56379,20 грн., з яких: 56 379,20 грн. заборгованість за тілом кредиту. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2510,47 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Чебикін С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Банку відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що розкриття відповідачем конфіденційної інформації третім особам не доведено. Вказував, що відповідач нікому не передавав ПІН-код своєї кредитної картки або іншу інформацію, яка надала б змогу здійснити переказ коштів від його імені, а незаконне заволодіння коштами невстановленою особою відбулось після активації в мобільному додатку «Приват24» функції «GPay». Зазначав, що позивач не довів і не обґрунтував сприяння відповідачем незаконному списанню кредитних коштів. Звертав увагу на те, що оскільки відповідач не скористався кредитними коштами, а ними заволоділа невстановлена особа, то не можна стверджувати про виникнення у відповідача обов`язку сплати заборгованості за кредитними коштами.

Відзив на апеляційну скаргу не надано.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України, у редакції чинній на час подання апеляційної скарги).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 60 276,29 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та апеляційну скаргу подано до набрання чинності Законом України від 19 червня 2024 року №3831-IX "Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах" Прикінцевими положеннями якого установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 09 грудня 2015 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» 09 грудня 2015 року ОСОБА_1 видано картку Універсальна № НОМЕР_1 з терміном дії до січня 2018 року, яку було перевипущено 03 травня 2019 року з № 079485 з терміном дії до лютого 2023 року.

Як вбачається з виписки по рахунку відповідача, він активно користувався банківською карткою: отримував на неї перекази, оплачував покупки в мережі Інтернет, поповнював мобільний, сплачував комунальні платежі, переказував кошти та інше. При цьому до 30 червня 2022 року рахунок ОСОБА_1 мав позитивний баланс.

Згідно з довідкою Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , на картці НОМЕР_1 збільшувався кредитний ліміт: 10 грудня 2015 року збільшено до 2 700 грн., 19 квітня 2017 року до 4 000 грн., 03 травня 2019 року до 10 000 грн., 23 жовтня 2019 року до 50 000 грн., 09 листопада 2020 року до 57 000 грн..

30 червня 2022 року з картки ОСОБА_1 було здійснено три перекази на загальну суму 55 000 грн. (комісія 2 168 грн.): о 15:12:22 на суму 2 7000 грн. (комісія 1 048 грн.), о 15:14:02 на суму 26000 грн. (комісія 1040 грн.), о 15:14:48 на суму 2000 грн. (комісія 80 грн.).

Відповідач звернувся до Банку з метою блокування картки, о 15:26 того ж дня ОСОБА_1 надійшло повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» про блокування його карток у зв`язку зі спробою списання коштів третіми особами.

30 червня 2022 року відповідач звернувся до ВП №2 Фастівського РУП з письмовою заявою про те, що 30 червня 2022 року близько 15 год. 15 хв. невідома особа через світову мережу Інтернет в месенджері «Телеграм», у той час, коли він перебував в с. Гатне Фастівського району Київської області, під приводом виплати матеріальної допомоги від держави, шахрайським шляхом заволоділа коштами, які були переведені з його банківського рахунку на інший рахунок. За вказаною заявою 01 липня 2022 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000536 за ч. 1 ст. 190 КК України.

15 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до позивача з проханням повернути кошти. За його зверненням було сформовано три заявки на повернення коштів, переказаних 30 червня 2022 року з картки відповідача, на суми 2 000 грн., 27 000 грн., 26 000 грн. Згідно з наданим позивачем журналом заявок від 18 серпня 2022 року клієнт звернувся з проханням повернути кошти, йому прийшло сповіщення про отримання допомоги в телеграм, клієнт перейшов за посиланням і виконав операції, після цього було списано кошти з кредитної картки.

18 серпня 2022 року відповідачу надійшли повідомлення від Банку про неможливість повернення коштів.

З наданих позивачем доказів та пояснень до них встановлено, що операції з переказу коштів з картки відповідача відбулося з пристрою, яким раніше ОСОБА_1 не користувався. При цьому три операції 30 червня 2022 року на загальну суму 55 000 грн. проведено за допомогою 3D SecureAuthentication, яка передбачає перевірку даних та аутентифікацію платника або без такої, якщо це допускається платником.

Відповідач у своїх поясненнях зазначив, що без його волі в Приват24, яким він користується, 30 червня 2022 року було встановлено GooglePay.

Отже, сторони визнають факт заволодіння коштами ОСОБА_1 з картки АТ КБ «ПриватБанк» третіми особами.

Однак Банк вважаючи, що перекази коштів 30 червня 2022 року з картки ОСОБА_1 стали можливими через те, що відповідач розкрив конфіденційну інформацію, а саме, номер картки з датою її дії та кодом, третім особам, просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 56 379,20 грн. та заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, в розмірі 3897,09 грн.

Частково задовольняючи позов Банку суд першої інстанції виходив з того, що грошові перекази 30 червня 2022 року були здійснені з використання даних відповідача, які дозволяють здійснювати платіжні операції. При цьому заява ОСОБА_1 до поліції, а також повідомлення Банку під час оформлення заявок на повернення коштів, переведених 30 червня 2022 року, свідчать про те, що доступ до електронного платіжного засобу відповідача, що дозволило здійснити операції з переказу коштів на загальну суму 55 000 грн., став можливим через дії відповідача, а саме перехід в месенджері «Телеграм» за сумнівним посиланням та введення конфіденційних даних. З урахуванням того, що випискою з рахунку ОСОБА_1 підтверджується використання кредитних коштів на суму 56 379,20 грн., що не перевищує кредитний ліміт його картки, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 56 379,20 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач активно користувався банківською карткою: отримував на неї перекази, оплачував покупки в мережі Інтернет, поповнював мобільний, сплачував комунальні платежі, переказував кошти та інше. При цьому до 30 червня 2022 року рахунок ОСОБА_1 мав позитивний баланс.

30 червня 2022 року з картки ОСОБА_1 було здійснено три перекази на загальну суму 55 000 грн. (комісія 2 168 грн.): о 15:12:22 на суму 2 7000 грн. (комісія 1 048 грн.), о 15:14:02 на суму 26000 грн. (комісія 1040 грн.), о 15:14:48 на суму 2000 грн. (комісія 80 грн.).

Відповідач 30.06.2022 року звернувся до Банку з метою блокування картки. О 15:26 того ж дня ОСОБА_1 надійшло повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» про блокування його карток у зв`язку зі спробою списання коштів третіми особами.

30 червня 2022 року відповідач звернувся до ВП №2 Фастівського РУП з письмовою заявою про те, що 30 червня 2022 року близько 15 год. 15 хв. невідома особа через світову мережу Інтернет в месенджері «Телеграм», у той час, коли він перебував в с. Гатне Фастівського району Київської області, під приводом виплати матеріальної допомоги від держави, шахрайським шляхом заволоділа коштами, які були переведені з його банківського рахунку на інший рахунок. За вказаною заявою 01 липня 2022 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000536 за ч. 1 ст. 190 КК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти з рахунку відповідача були незаконно перераховані третіми особам шахрайським методом, як підстави для скасування рішення та відмови у задоволенні позову, відхиляються у зв`язку з наступним.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пункту 2.1.1.9.5 Умов та Правил надання банківських послуг, власник, відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками», Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року №176/1445/22.

Відповідно до частини першої статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини першої статті 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно пункту 1.27 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.

Згідно п.1.1.2.1 Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, клієнт зобов`язується не передавати карти, стікер PayPass, ПІНи третім особам, не використовувати карти, стікер PayPass або нанесені на них дані в цілях, які не передбачені цим договором і суперечать чинному законодавству.

Відповідно до п.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в СМС-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobilBanking або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку надання банківських послуг під час використання цих каналів.

Згідно з п.1.1.5.14 Умов та Правил, клієнт відповідає за усі операції в повному обсязі, здійснені у підрозділах банку, через пристрої самообслуговування, систему MobilBanking, систему Приват24 з використанням передбачених цими умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації.

Пунктом 2.1.1.9.3 Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку встановлено, що держатель картки зобов`язується: - не повідомляти ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, - не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання карти; - нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів, операціями по зміні ПІНу (пункт 2.1.1.9.5 Умов та Правил надання банківських послуг).

За таких обставин, саме на відповідача, як держателя карти, покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobilBanking, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення. Банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки клієнта, карту, контрольну інформацію клієнта, відправленому в СМС-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24, паролі (ніку) MobilBanking або проведених клієнтом операціях стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання і використання та прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку надання банківських послуг під час використання цих каналів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Із матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , звернувшись до ПриватБанку повідомив, що перейшов за посиланням для отримання допомоги від держави на суму 3 000 грн., яке отримав в чат-боті Telegram, на сайті ОСОБА_1 вибрав картку Універсальна і ввів чотири останні цифри номеру картки. Також ОСОБА_1 підтвердив операцію шляхом вводу паролю, який надійшов йому в SMS-повідомленні. Після цього без його відома з його картки було списано кошти.

Тобто перекази коштів 30 червня 2022 року з картки ОСОБА_1 стали можливими через те, що відповідач розкрив конфіденційну інформацію, а саме, номер картки з датою її дії та кодом, третім особам.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида