Справа № 489/742/23
Провадження №6/489/289/24
УХВАЛА

17 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Микульшиної Г.А.,

із секретарем судових засідань Тищенко Д.О.,

за участі:

боржника ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника стягувача адвоката Долгової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу по справі № 489/742/23 за заявою ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сидорчук К.А. звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу від 02.03.2023 по справі № 489/742/23 за заявою ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 02.03.2023 Ленінським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ по справі № 489/742/23 за заявою ОСОБА_3 про стягнення аліментів, відповідно до якого з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.02.2023 до досягнення дитиною повноліття. При цьому ОСОБА_1 зазначає, що на час звернення до суду із заявою про видачу судового наказу ОСОБА_3 було достеменно відомо, що малолітній син ОСОБА_4 з нею не проживає і не перебуває на її утриманні, а тривалий час мешкає разом з батьком. ОСОБА_1 наголошував на тому, що в період з 03.02.2020 по 18.02.2023 ОСОБА_3 неодноразово виїжджала за кордон та перебувала там протягом тривалого часу без дитини. При цьому дитина залишалась з батьком або з бабусею і дідусем (батьками його матері). Починаючи з 2023 року і на теперішній час між ним та ОСОБА_3 наявний спір про визначення місця проживання дитини, який перебуває на розгляді в суді. Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 вважає, що в даному випадку наявні підстави для визнання судового наказу про стягнення з нього аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.09.2024 заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду суддею Микульшиною Г.А. та призначено до розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили визнати судовий наказ від 02.03.2023 по справі № 489/742/23 за заявою ОСОБА_3 про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, уточнивши період з 02.03.2023 по 05.10.2023 (дати фактичного виконання рішення суду першої інстанції від 30.04.2024, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 30.09.2024 про визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_3 , яка фактично забрала дитину від батька саме 05.10.2024). Також представник позивача просила дослідити матеріали цивільної справи № 489/1275/23, оскільки в ній містяться акти, що фальсифікують обставини щодо часу і місця проживання дитини з матір`ю та містять оригінали актів, що підтверджують проживання сина сторін із батьком. Протокольно у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, оскільки у справі достатньо доказів дляв становлення фактичних обставин справи, зокрема наявні копії судових рішень суду першої та апеляційної інстанції у справі № 489/1275/23, в яких встановлено періоди та місця проживання сина сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, повідомлена судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомила. Її представник адвокат Долгова Л.В. в судовому засідання проти задоволення заяви заперечувала, пояснила, що після повернення ОСОБА_3 з дитиною до України 08.01.2023 матір вимушена була повернутись до Чеської Республіки для остаточного забирання речей та врегулювання питань для того, щоб проживати з дитиною у м. Миколаєві, у зв`язку із чим вимушено залишила дитину разом із своєю матір`ю у с. Плющівці Баштанського району Миколаївської області, звідки дитину забрав батько без узгодження з ОСОБА_3 . Коли вона повернулась в Україну у лютому 2023 року намагалась вирішити питання про повернення їй дитини, у зв`язку з чим подала заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини та в подальшому подала позов про визначення місця проживання дитини з нею, який на даний час розглянуто судами першої та апеляційної інстанції. Також представник ОСОБА_3 просила долучити до матеріалів справи вказані рішення судів обох інстанції. Протокольно вказане клопотання було задоволено.

Відповідно до положень ст. 432 ЦПК України неявка стягувача або боржника не є перешкодою для розгляду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали заяви та цивільної справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

27.02.2023 ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.03.2023 Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ по справі № 489/742/23, відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 50 % розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27.02.2023 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19).

Боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання вказаного судового наказу таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що починаючи з березня 2023 року і дотепер між ним та стягувачем ОСОБА_3 існує спір про визначення місця проживання їх сина ОСОБА_6 , який перебуває на розгляді суду; протягом тривалого часу в період з лютого 2020 року по лютий 2023 ОСОБА_3 перебувала за кордоном без сина, який в цей час проживав разом з ним та перебував на його утриманні.

Згідно копії акту про фактичне місце проживання від 03.09.2024, складеного співвласниками квартир в будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 проживає постійно разом з малолітньою дитиною сином ОСОБА_4 , 2019 р.н.; вони бачили батька ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_6 майже щоденно під час прогулянок з 20.03.2023 по 30.09.2024 (а.с. 41).

Згідно копії акту про фактичне місце проживання від 17.02.2023, складеного співвласниками квартир в будинку АДРЕСА_2 тривалий строк з 01.11.2019 по 14.03.2022 постійно проживали ОСОБА_1 з дитиною сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 14.03.2022 ОСОБА_4 вивезли за кордон бабуся і дідусь (а.с. 42).

У відповідності до копії акту про встановлення факту проживання від 19.05.2023, жителі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 засвідчили, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживав разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за однією адресою: АДРЕСА_4 , з 10.2019 по 20.07.2020 (а.с.43).

Відповідно до копії повідомлення Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 22.06.2023 в період з 2020 по 2023 рік ОСОБА_3 перетинала державний кордон України наступним чином:

03.02.2020 виїзд - 12.02.2020 в`їзд,

21.06.2020 виїзд 04.11.2020 в`їзд,

26.11.2020 виїзд 11.05.2021 в`їзд,

25.05.2021 виїзд 23.10.2021 в`їзд,

10.11.2021 виїзд 08.01.2023 в`їзд,

13.01.2023 виїзд 18.02.2023 в`їзд;

ОСОБА_4 перетинав державний кордон України наступним чином: 15.03.2022 виїзд 08.01.2023 в`їзд (а.с. 45).

Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.04.2024 по справі № 489/1275/23 визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 48-53).

Відповідно до постанови Миколаївського апеляційного суду від 30.09.2024 по справі № 489/1275/23 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.04.2024 залишено без змін.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно витягів з Реєстру територіальної громади від 16.02.2023 № 2023/001479765 та № 2022/002015777 від 12.12.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 7, 10).

Враховуючи наведене, право на звернення до суду із позовом чи заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживають діти, та є безумовним.

Судовий наказ про стягнення аліментів є також виконавчим документом (ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень ст. 172 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню (ч. 1 ст. 432 ЦПК України).

Згідно положень ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

В п.4 Узагальнення судової практики ВССУ №8 від 25 вересня 2015р. надані роз`яснення словосполучення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а саме про те, що словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Наведені в ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, що в даному випадку не встановлено матеріалами справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/200.

За таких обставин, діюче законодавство не передбачає можливість визнання виконавчого документа про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, у випадку наявності спору батьків щодо місця проживання неповнолітньої дитини.

Із системного аналізу змісту зазначених роз`яснень слід дійти висновку, що до процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не відноситься наявність не розглянутого спору про право, яке може вплинути на права та обов`язки боржника у виконавчому провадженні.

Отже підстав вважати, що наявність спору про визначення місця проживання дитини при видачі судового наказу про стягнення аліментів є самостійною підставою для визнання його, як виконавчого листа, таким, що не підлягає виконанню, відсутні. Відсутні і інші процесуальні підстави для визнання даного судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої ст. 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 7 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Крім того, відповідно до ч. 8 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

З позовом про зменшення розміру аліментів чи з заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 не звертався, а обставини, на які він посилався в заяві про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не можуть бути підставою для її задоволення

Враховуючи викладене, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, необхідно відмовити

Керуючись ст. ст. 4, 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу по справі № 489/742/23 за заявою ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали до Миколаївського апеляційного суду. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 17.10.2024.

Суддя Г.А. Микульшина