РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/3054/20

№ 2/183/66/24

29 січня 2024 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання Павлюк А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Олександр Михайлович, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на частину нерухомого майна у праві спільної часткової власності, визнання недійсною угоди про надання згоди на купівлю нерухомого майна та визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 (надалі за текстом позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом відповідач) про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 05.12.2014 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу спільних дітей не мають. Подружнє життя з відповідачем не склалося, відповідач звернувся до суду з позовом про розірвання з нею шлюбу. За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано наступне майно: 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок вони вирішили придбати разом з матір`ю позивачки ОСОБА_3 по 1/2 частині. Договір купівлі продажу уклали 26.09.2019, ціна продажу 182115 грн., право власності зареєстрували по 1/2 частині на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Питання про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто, що змушує позивача звернутися до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна, тому звернулася до суду з даним позовом. Посилаючись на те, що 1/2 частина будинку, зареєстрована за відповідачем є спільною сумісною власністю, просить задовольнити її позов.

Ухвалою судді 02.07.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

В свою чергу, 28.07.2020 відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 у якому просив визнати його особистою приватною власністю 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсною заяву ОСОБА_1 про надання згоди на купівлю 1/2 частки вказаного будинку, посвідчену приватним нотаріусом Шевченком О.М. 26.09.2019; визнати недійсним п.10 договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку від 26.09.2019; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що дійсно спірний житловий будинок придбано за час перебування у шлюбі, покупцями будинку у договорі зазначені ОСОБА_2 та матір позивачки ОСОБА_3 . Однак, житловий будинок було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , оскільки до укладення шлюбу він мав заощадження на банківських рахунках, які були закриті з 05.12.2013 до 19.04.2017 на загальні суми у 132909,09 грн. та 10218,25 доларів США. З цих коштів відповідач надав у борг ОСОБА_6 7000 доларів США, які боржник повернув 29.12.2018 і саме за ці кошти позивач розрахувався за придбання житлового будинку на сумі 3794,07 доларів США, що на день вчинення договору складало 91057,50 грн. У п.10 спірного договору зазначено, що нотаріусом до продавця доведених факт отримання заяви від ОСОБА_1 , дружини покупця ОСОБА_2 , що вона дає згоду на купівлю 1/2 частки вказаного будинку за сумісно нажиті кошти. При підписанні договору ОСОБА_2 помилився щодо істотного значення цієї обставини, на момент підписання договору він вважав, що сплачуючи особисті кошти, і будучи покупцем разом із третьою особою, тільки вони вдвох набувають право власності на нього. Тому вважає, що в цій частині договір є недійсним на підставі ч.1 ст.229 ЦК України. Заява ОСОБА_1 про надання згоди на купівлі 1/2 частки будинку є недійсною у зв`язку з тим, що законом передбачено згоду на укладення договору, а не на придбання майна. Крім того, були відсутні підстави зазначати у заяві про надання згоди відомості про походження коштів для укладення основного договору, ця обставина нотаріусом не перевірялася. Також, зміст заяви не відповідає змісту правочину, оскільки частки будинку не виділені в натурі.

Ухвалою суду від 15.10.2020 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 , об`єднавши їх в одне провадження.

06.10.2021 ухвалою суду постановленою без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою суду від 09.08.2023 задоволено заяву про самовідвід судді Майної Г.Є.

Ухвалою судді від 21.08.2023 справу прийнято до провадження суддею Оладенко О.С., ухвалено здійснювати розгляд без проведення повторного підготовчого засідання, призначено судове засідання.

У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснила, що у лютому 2020 року шлюбні стосунки припинилися, відповідач вигнав її з квартири. Тому вона переїхала до будинку, робила там ремонт. Про повернення будь-якого боргу чоловік до придбання будинку її не повідомляв, а тому з доводами відповідача про придбання будинку за особисті кошти відповідача, отримані внаслідок повернення позики, не погоджується. Крім того, відповідач надавав матеріальну допомогу своїй доньці на придбання будинку. Твердження відповідача про те, що вона взагалі не мала доходів, не відповідають дійсності. У її трудовій книжці наявні відомості про роботу, про перебування на обліку у центрі зайнятості, вона мала дохід. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити.

У судовому засіданні відповідач просив у первісному позові відмовити, посилаючись на обставини, зазначені у зустрічному позові. Додатково пояснив, що він самостійно дбав про матеріальне забезпечення їхньої з позивачкою сім`ї, працював та отримував пенсію. Позивачка не мала доходів та можливості придбати будинок, його придбали виключно за його особисті кошти, які обліковувались на банківських рахунках, та які він надав у борг ОСОБА_6 . Інший покупець будинку ОСОБА_3 , мати позивачки, є пенсіонеркою та також не мала коштів для придбання будинку. Зустрічний позов просив задовольнити

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Чебикін С.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Додатково зазначив, що оскільки відповідач заперечує право спільної сумісної власності, то на позивачку покладено обов`язок довести, що будинок придбано за спільні кошти, а також те, що вона мала доходи. Подані позивачкою за первісним позовом докази щодо отримання грошових переказів від доньки просить визнати недопустимим доказом, оскільки їх вручено представнику у приміщенні суду, а не надіслано завчасно засобами поштового зв`язку. В свою чергу, позивач за зустрічним позовом підтвердив доказами факт наявності у нього грошових коштів, джерела доходів, а тому 1/2 частина спірного будинку є особистою власністю ОСОБА_2 .

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідка, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що з 05 грудня 2014 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.9). Відомості про розірвання шлюбу в матеріалах справи відсутні.

На підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Грігорян Самвел Володяйович, як продавець продав житловий будинок, з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як покупці, прийняли цей житловий будинок у власність в рівних частках, тобто по 1/2 частці кожний і сплачують за нього ціну відповідно з умовами цього договору.

У п.3 договору зазначено, що продаж вчинено за 182115 грн.00 коп., які продавець отримав повністю від покупців до підписання цього договору.

У п.10 договору зазначено, що нотаріусом до продавця доведений факт отримання заяви від ОСОБА_1 , дружини покупця ОСОБА_2 , що вона дає згоду на купівлю 1/2 частки вказаного будинку за сумісно нажиті кошти, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Шевченко О.М. 26.09.2019 за р.№1039.

Так, під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу позивачка ОСОБА_1 надала нотаріально посвідчену заяву, у якій надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на купівлю 1/2 частки вищезазначеного житлового будинку за сумісно нажиті грошові кошти (т.1 а.с.176).

Згідно із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12,13) право спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано: 1/2 частка за ОСОБА_3 (а.с.12) та 1/2 частка за ОСОБА_2 (а.с.13), без виділу в натурі.

1/2 частина вказаного житлового будинку, що зареєстрована за ОСОБА_3 не є предметом позову у даній справі.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.

Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідач, заперечуючи проти презумпції спільності права власності на майно, набутого в період шлюбу, посилався на те, що будинок придбано за його особисті кошти, які зберігалися на банківських рахунках, та які він надав у борг свідку ОСОБА_6 . Також посилався на наявність у нього доходів у вигляді заробітної плати та пенсії та відсутність заробітку у позивачки.

У даній справі позивачка у встановлених нормами процесуального законодавства порядку та строки не надала відомостей про наявність у неї заробітку, а лише в усних поясненнях зазначала про наявність таких відомостей у її трудовій книжці.

Разом з тим, сама по собі відсутність відомостей про доходи позивача не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за положеннями ст. ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Крім того, за інформацією про проведені операції у АТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.44-45) ОСОБА_1 у період з 21.01.2019 по 23.09.2019 отримувала міжнародні перекази. Суд не погоджується з доводами про недопустимість цього доказу через неподання позивачкою доказів їх направлення відповідачу, оскільки їх копії було отримано представником відповідача у приміщенні суду 15.10.2020 (т.1 а.с.45 на звороті). За таких обставин підстави застосування наслідків, передбачених ч.9 ст.83 ЦПК України відсутні, оскільки вказаною нормою сторону звільнено від обов`язку надсилання учаснику справи письмових доказів, у випадку, якщо вони є у відповідного учасника справи.

На підтвердження доводів, викладених у зустрічному позові, відповідачем ОСОБА_2 надано розписку, згідно якої ОСОБА_6 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 7000 доларів США 24.04.2015, які повернув 29.12.2018 (т.1 а.с.62). Оригінал цієї розписки, наданий свідком ОСОБА_6 , оглянуто у судовому засіданні.

Допитаний у судовому засіданні свідок підтвердив обставини викладені у розписці, дату отримання позики, її розмір та дату повернення. Також пояснив, що йому не відомо куди ОСОБА_2 витратив грошові кошти, які свідок йому повернув.

Оцінюючи доводи відповідача про те, що грошові кошти від повернення позики витрачено на придбання спірного будинку, суд зазначає, що грошові кошти надано у позику під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Крім того, між датою повернення позики та датою придбання будинку сплило більше дев`яти місяців. Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що у позику було надано його особисті кошти та будинок придбано за ці ж кошти, ґрунтуються виключно на його поясненнях, а тому судом відхиляються.

Стосовно відомостей про банківські рахунки (т.1 а.с.61), суд зазначає, що такі відомості свідчать виключно про те, що за період з 23.02.2004 по 09.04.2014 відповідачем було відкрито ряд рахунків у банку. Загальну суму заощаджень з цих відомостей встановити не можливо, оскільки не міститься даних за рахунок нових заощаджень чи попередніх відкрито кожні наступні рахунки. А відтак, твердження відповідача про наявність заощаджень на банківських рахунках на загальні суми 132909,09 грн. та 10218,25 доларів США належними та допустимими доказами не підтверджено. З цих же відомостей вбачається, що останній рахунок був закритий 19.04.2017, тобто більше ніж за два роки до укладення договору купівлі продажу спірного будинку.

З приводу наданих відповідачем відомостей про отриману заробітну плату та пенсійні виплати (т.1 а.с. 230-242), суд зазначає, що наявність у відповідача таких доходів не свідчить про придбання спірного будинку за особисті кошти відповідача. Нормами Сімейного кодексу України не віднесено до особистої приватної власності майно, набуте у шлюбі за рахунок заробітної плати чи пенсійних виплат.

Враховуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені судом обставини, суд вважає не доведеним той факт, що відповідач за рахунок коштів, які належали йому особисто придбав 1/2 частину спірного житлового будинку.

Оцінюючи обставини набуття у власність спірного нерухомого майна суд виходить з положень цивільного законодавства про свободу договору. Так, частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч.1 ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Свобода і воля відповідача при укладенні 26.09.2019 договору купівлі продажу жодним чином не були обмежені. Під час нотаріального посвідчення договору відповідач ОСОБА_2 не позбавлений був можливості відобразити обставини придбання майна, які за його твердженням мали місце, відповідач міг наполягати на зазначенні у договорі про придбання майна за його особисті кошти, проте не зробив цього.

Оцінюючи доводи відповідача, про де, що п.10 договору купівлі-продажу від 26.09.2019 викладено внаслідок помилки, а також доводи про недійсність заяви ОСОБА_1 про згоду на купівлі 1/2 частини спірного будинку, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Відповідач у зустрічному позові вказав, що при підписанні спірного договору помилився щодо істотного значення обставини, вказаної у п.10 договору, оскільки спірне майно не придбане за спільні сумісні кошти подружжя, а придбане за його особисті кошти.

Суд вважає такі доводи безпідставними, зміст та формулювання умов договору, наведені у п.10 не дозволяють їх тлумачити неоднозначно. У зустрічному позові не зазначено у чому помилився ОСОБА_2 , укладаючи спірний договір, який у п.10 містить твердження про те, що «до продавця доведений факт отримання заяви від ОСОБА_1 , дружини покупця ОСОБА_2 , що вона дає згоду на купівлю 1/2 частки вказаного будинку за сумісно нажиті кошти»; не зазначено які фактичні обставини він сприймав неправильно.

Крім того, право спільної сумісної власності на спірне майно у сторін виникло не внаслідок вказівки на це у п.10 спірного договору, а внаслідок наведених вище положень СК України та встановлених судом фактичних обставин справи.

У відповідності до ч.3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як на підставу недійсності заяви ОСОБА_1 від 26.09.2019 про надання згоди на купівлю 1/2 частки спірного житлового будинку, ОСОБА_2 посилається на те, що законом передбачено надання згоди на укладення договору, а не на придбання майна.

Зі змісту спірної заяви вбачається, що ОСОБА_1 дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_2 за сумісно нажиті кошти 1/2 частки спірного будинку, за ціну та умовах на свій розсуд. У цій заяві вказано, що ОСОБА_1 заявляє свою згоду на те, щоб усі без винятку умови договору визначалися її чоловіком самостійно, без додаткового погодження з нею та підтверджує, що укладання такого договору відповідає її вільному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї.

Отже, зі змісту вказаної нотаріально посвідченої заяви вбачається, що ОСОБА_1 надала згоду не лише на придбання майна, а й на укладення договору купівлі-продажу, що повністю узгоджується з положеннями ч.3 ст.65 СК України.

Стосовно посилань у зустрічному позові на те, що нотаріус не перевіряв походження коштів, а тому не міг зазначати про це у заяві від 26.09.2019, суд зазначає, що нотаріусом було встановлено особу заявника ОСОБА_1 та засвідчено нотаріально справжність підпису ОСОБА_1 , перевірено її дієздатність, факт реєстрації шлюбу, про що вказано у тексті заяви. Законом не покладено на нотаріуса обов`язок встановлювати джерело походження коштів. Крім того, вказівка на придбання майна за спільні сумісні кошти міститься і у п.10 договору купівлі-продажу, підписаного без застережень самим ОСОБА_2 .

Також суд зазначає, що право спільної сумісної власності на спірне майно у сторін виникло не внаслідок надання письмової згоди ОСОБА_1 на придбання майна та укладення договору, а внаслідок наведених вище положень СК України та встановлених судом фактичних обставин справи.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено обставини, які свідчать про те, що спірне майно придбано за особисті кошти відповідача; що договір купівлі-продажу вчинено під впливом помилки, а також обставин, які є підставою для визнання недійсним правочину згоди ОСОБА_1 на придбання майна та укладення договору.

Враховуючи, що 1/2 частина житлового будинку, який є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/4 частину спірного будинку та за відповідачем права власності на 1/4 частину спірного будинку, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши будинок у їх спільній частковій власності.

Таким чином, позовні вимоги первісного позову в частині визнання права власності на 1/4 частину спірного домоволодіння суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу вимоги зустрічного позову про визнання будинку особистою приватною власністю, визнання недійсними правочинів, не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням первісного позову судові витрати позивача підлягають стягненню з відповідача.

Витрати позивача за зустрічним позовом слід віднести за його рахунок у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 276, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

У порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право приватної спільної часткової власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину цього житлового будинку, за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

третя особа ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;

третя особа - приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Олександр Михайлович, місцезнаходження: Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул. Сучкова, 21;

третя особа - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено і підписано 31 січня 2024 року .

Суддя Оладенко О.С.