Справа № 953/9445/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2024 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.,

при секретарі -Веремійчик Р.І.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Межева Інна Миколаївна ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) про визнання договору дарування квартири недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений 11 листопада 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Межевою І.М.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , зареєстровані за вказаною адресою. ОСОБА_2 є їх онукою. 11 листопада 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Межевою І.М. був посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_4 , реєстр №1657, згідно якого ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 передали, а ОСОБА_2 , прийняла у власність вказану квартиру. Вказаний договір позивач вважає удаваним, зазначила, що між позивачем та відповідачем існувала домовленість про надання послуг з догляду та утримання ОСОБА_2 своїх дідуся та бабусі, внаслідок чого було укладено зазначений договір дарування, а оскільки починаючи з 2022 року відповідач вказані послуги не надає, жодного контакту з позивачем не підтримує, позивач просить визнати вказаний договір недійсним. Посилається на те, що відповідачка скористалась безпомічним станом ОСОБА_1 , оскільки вона є особою похилого віку та постійно потребує сторонньої допомоги, а тому укладення вказаного договору є вкрай невигідним для неї, а сам договір не відповідає внутрішній волі позивача.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.10.2023 року вказану позовну заяву залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків.

29.11.2023 позивачкою подано клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, викладених у позові, позов просила задовольнити, подала на адресу суду заяву згідно якої зазначила, що третя особа - іі чоловік(даритель) ОСОБА_4 помер, на підтвердження долучила копію свідоцтва про смерть останнього. Згідно відомостей П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату та час повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Суд вказує, що в матеріалах справи містяться заяви від імені відповідачки ОСОБА_2 в якій вона визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить проводити розгляд справи за її відсутності, однак, суд критично відноситься до поданих заяв, оскільки вони надійшли на електронну пошту Київського районного суду м. Харкова від ОСОБА_6 , яка не є відповідачем у вказаній цивільній справі, та без належного засвідчення (електронний цифровий підпис, кваліфікований цифровий підпис чи цифрова печатка - відсутні).

Треті особи в судове засідання не з`явились, від приватного нотаріуса Межевої І.М. надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи проводити у її відсутність.

Вислухавши позивача в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи судом встановлено, що 11 листопада 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдаровувана) уклади договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Межевою І.М. за № 1657.

Відповідно до п. 1 Договору дарування, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 безоплатно передали у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_4 . (а.с.19)

Згідно представленої позивачем копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.02.2024, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у м.Харкові. Згідно відповіді з нотаріальної контори, спадкова справа після його смерті не заводилася.

Укладаючи договір сторони визначили, що вони діють добровільно, розуміють значення своїх дій, та попередньо ознайомлені в вимогами чинного законодавства, що регулюють вказаний правочин (зокрема щодо недійсності правочину).

Згідно із частиною третьоюст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина першаст.229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду справ провизнання правочинів недійсними» вбачається, що відповідно до ст.ст.229-233ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.717ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Проте, лише з`ясування таких обставин як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Позивач у позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, що є людиною похилого віку та потребує стороннього догляду. Однак, докази на підтвердження наведених доводів матеріали справи не містять.

При цьому, вказані вище обставини, на переконання суду, не дозволяють кваліфікувати спірний правочин як такий, що вчинений під впливом помилки, а саме помилки у правовій природі правочину, правах та обов`язках сторін за ним.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У даній справі суд вбачає, що ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялась стосовно правової природи укладеного правочину та існування обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки їх укладення.

Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 зазначено, що «Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод.

Судом також не встановлено неадекватності форми зовнішнього волевиявлення внутрішній волі позивача як суб`єкта оспорюваних правочинів внаслідок неправомірних дій відповідачів чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного результату. Обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в його житті на момент укладання договорів дарування чи під впливом негативного фізичного та психічного стану, впливу вікових особливостей на його психічну діяльність у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось його сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди, суд також не вбачає.

У випадку, якщо сторона правочину представлена двома особами, то для визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, необхідно встановити, що ці особи як сторона правочину вчинили правочин під впливом помилки.

Суд звертає увагу, що у вказаному спорі сторона дарувальника представлена не тільки позивачем ОСОБА_1 , а також і залученими судом третіми особами - ОСОБА_4 , який станом на дату винесення рішення помер, та ОСОБА_3 . Водночас, суд враховує про відсутність відомостей що, ОСОБА_4 за життя, або ОСОБА_3 , будь-хто з них оспорював укладений договір дарування, а тому відсутні підстави вважати, що при вчиненні оспорюваного договору дарування цього правочину вони діяли під впливом помилки.

Також, звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 просить визнати договір дарування недійсним повністю, однак інші дарувальники не заявляли таких вимог, що також є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог в твкій редакції позову.

Таким чином, правових підстав визнання недійсним договору дарування, укладеного 11.11.2020 року, судом не встановлено, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, поклавши їх на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.13,81,141,259,263-265,268 ЦПК України, на підставі ст.203,215,229,255,717,718,719,722 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Межева Інна Миколаївна ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_4 , посвідченого 11.11.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Межевою Інною Миколаївною за р.№1657 недійсним відмовити.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: