КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/6529/23
Провадження № 2/552/671/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.10.2024 року Київський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Шаповал Т.В.,

при секретарі - Біжко Т.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника відповідача - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в приміщенні суду цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення до квартири, виселення із квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення до квартири, виселення із квартири.

У позовній заяві посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Також вказав, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , яка має сина ОСОБА_3 .. Оскільки ОСОБА_3 не мав власного житла, його дружина отримала у нього дозвіл на тимчасове проживання у належній йому квартирі її сина. Оскільки він на той час проживав з дружиною однією сім`єю, а належною йому на праві власності квартирою постійно не користувався, він надав свою згоду на тимчасове проживання відповідача ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 .

Вказував,що між ним, відповідачем ОСОБА_3 та його дружиною не укладалися будь які документальні підтвердження правових підстав постійного користування спірною квартирою відповідачем ОСОБА_3 .. Між ними існувала домовленість про те, що ОСОБА_3 буде проживати у спірній квартирі тимчасово, допоки квартира не буде потрібна йому для власного проживання. Строк проживання у спірній квартирі відповідача ОСОБА_3 не був визначений, але була досягнута усна домовленість про те, що він за першою вимогою позивача звільнить квартиру. При цьому він, як власник квартири, мав до квартири доступ, у нього були ключі від квартири, у квартирі знаходяться його особисті речі, він періодично користувався квартирою, сплачує комунальні послуги за квартиру та виконував усі обов`язки власника квартири.

Посилався на те, що 25.05.2023 року він прийшов до своєї квартири, намагався відкрити квартиру своїм ключем, але не зміг. У квартирі знаходився ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які через двері повідомили його, що до квартири його не впустять, ключі від квартири не віддадуть, щоб він не ходив до квартири і забирався геть. Як з`ясувалося, відповідач ОСОБА_3 без його відома та його згоди змінив замки на вхідних дверях до квартири, нові ключі від вхідних дверей квартири йому не віддав, не пускає його до квартири.

Також зазначив, що до його квартири, без його згоди відповідач ОСОБА_3 поселив свою дружину- ОСОБА_4 , яка на теперішній час без його згоди проживає у спірній квартирі, перешкоджає йому користуватись належною йому квартирою. 25.05.2023 року він письмово звернувся до відповідача з вимогою віддати йому ключі від вхідних дверей, однак його звернення залишилось без задоволення.

Вказував, що так як він не має іншого житла, а спірна квартира потрібна йому для особистого проживання, він письмово звернувся до відповідача 01.08.2023 з вимогою про звільнення квартири. Отримав письмову відмову відповідача ОСОБА_3 , в якій він звинуватив свою матір, у тому що вона незаконно заволоділа належною йому часткою квартири АДРЕСА_2 , що належить їм на праві спільної сумісної власності, і що він виселиться із його квартири та віддасть йому ключі від квартири тільки тоді, коли йому придбають однокімнатну квартиру. При цьому він категорично відмовився допускати позивача до квартири та віддавати йому ключі від квартири.

Просив суд усунути ОСОБА_1 , перешкоди у праві користування належною йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідачів віддати йому ключі від квартири.

Виселити із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за їхнім зареєстрованим місцем проживання АДРЕСА_3 .

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2023 року у справі відкрито провадження та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

08.07.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надійшли додаткові пояснення по справі. Вказував, що позивач добровільно надав дозвіл на вселення та на проживання у квартирі відповідачу ОСОБА_3 , який є сином дружини позивача, а отже є членом сім`ї власника, оскільки ОСОБА_3 є вітчимом відповідача.

Посилався на те, що ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 , яка є членом його сім`ї, проживають у квартирі з дозволу власника квартири, передають кошти на сплату комунальних послуг та в належному порядку утримують квартиру, і в розумінні ст.ст.64,156 ЖК України та 406 ЦК України виселені бути не можуть. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, яке в даному випадку позивачем не доведено. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

02.08.2024 року до суду від представника позивача ОСОБА_8 надійшли письмові пояснення по справі. Вказувала, що за увесь час проживання у спірній квартирі ОСОБА_3 не сплатив жодної копійки по оплаті комунальних послуг, як не сплачує за ці послуги і зараз, незаконно вселена до квартири ОСОБА_4 .. ОСОБА_3 не надав жодного доказу у підтвердження того, що він сплачував кошти за комунальні послуги у квартирі під час свого проживання у ній. Більше того, він підтвердив, що починаючи з 2021 року він не сплачує комунальні послуги, бо не вважає за потрібне, і а подальшому не має намірів сплачувати комунальні послуги. ОСОБА_4 підтвердила, що вона не сплачує комунальні послуги, і що також не збирається їх сплачувати. Жодних домовленостей про те, що ОСОБА_3 буде проживати у спірній квартирі безоплатно, між позивачем та ним не було, позивач не брав на себе зобов`язання сплачувати кошти за спожиті ОСОБА_3 комунальні послуги, а тепер і за ОСОБА_4 , яка взагалі вселилась до належної йому квартири без його згоди.

Відповідачі не у спосіб, передбачений законом, проживають у квартирі позивача, позбавивши його можливості проживати у квартирі, мати безперешкодний доступ до власного житла. Він не має іншого житла, спірна квартира є його єдиним житлом, в якій зареєстроване його проживання, але із - за недобросовісних, незаконних дій відповідачів він позбавлений власного житла та права на проживання у ньому.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали, просили у їх задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, свідків,дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 ../а.с.13-16/.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1991 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , яка має сина ОСОБА_3 .

Крім того, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивач надав дозвіл на проживання ОСОБА_3 , оскільки останній не мав власного житла.

Під час проживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , за цією адресою була вселена ОСОБА_4 , яка з 06 жовтня 2023 року перебуває з останнім в зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_3 із вимогою звільнили його квартиру АДРЕСА_1 та передали йому всі ключі від змінених замків вхідних дверей в квартиру.

03.08.2023 року та 21.09.2023 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 письмові відповіді , в яких вказав про відмову виселятись із займаної квартири.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено у судовому засіданні, між сторонами існує спір з приводу користування спірною квартирою, відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні його власністю, замінили замки від вхідних дверей до квартири та не надають ОСОБА_1 ключі він замінених замків, а тому він позбавлений можливістю користуватись належною йому квартирою.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача щодо здійснення відповідачами перешкод в користуванні його квартирою, що об`єктивно унеможливлює розпоряджатися власністю, а тому право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом усунення перешкоди у праві користування належною йому на праві особистої приватної власності квартирою АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 ключі від квартири.

Вирішуючи позовні вимоги щодо виселення із квартири відповідачів суд виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У даному випадку спір виник між позивачем , який є власником квартири та відповідачами з приводу користування квартирою.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою(зокрема постановавід 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, провадження № 61-8377св22).

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Права члена сім`ї має одинока особа.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України.

Отже, зазначене дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається тільки на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У судовому засіданні встановлено та не спростовано позивачем, а навпаки підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 вселився до спірної квартири зі згоди власника, тривалий час користуються спірною квартирою, у власності житла не має.

В спірній квартирі також проживає його дружина - 06 жовтня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб.

Суду не надано доказів існування заборгованості по комунальних платежах.

Також судом не встановлено факту руйнування чи умисного пошкодження спірної квартири відповідачами.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд також бере до уваги і те, що сама по собі наявність в особи права власності на спірне житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, а саме права на житло, яке також гарантуєтьсяі захищається Конституцією України (стаття 47) та Конвенцією (стаття 8). У цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів. Однак позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення відповідачів права на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети цього позову.

На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в частині виселення із квартири відповідачів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідачів на користь держави необхідно стягнути судовий збір по 1211 грн. 20 коп. з кожного, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст..ст.264,265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення до квартири, виселення із квартири - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у праві користування належною йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_3 , ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 ключі від квартири.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп..

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп..

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ;

відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 .

Суддя Т.В. Шаповал