Дата документу 15.10.2024 Справа № 335/8718/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/8718/23
Провадження №22-ц/807/1511/24
Головуючий в 1-й інстанції Шалагінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Полякова О.З., Трофимової Д.А.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 17 травня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, ОСОБА_4 , про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. В обґрунтування позову зазначав, що він є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Мати за життя була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , однак фактично з 2006 року і до смерті проживала разом з родиною за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується долученими до позовної заяви документами. ОСОБА_1 також проживав разом із ними, однак згодом переїхав до м. Запоріжжя. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина у вигляді рухомого та нерухомого майна, що знаходиться на тимчасово окупованій території. З метою оформлення спадкових прав батько ОСОБА_3 та брат ОСОБА_1 звернулись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. із заявами про прийняття спадщини, у зв`язку із чим 05.04.2022 було заведено спадкову справу № 56/2022. Позивач також звернувся із заявою про прийняття спадщини, однак пізніше, 08.06.2023. У зв`язку із тим, що на день смерті спадкодавця позивач не був зареєстрований з нею за однією адресою та не подав у визначений ст. 1270 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) строк заяву про прийняття спадщини, постановою приватного нотаріуса № 334/02-31 від 12.06.2023 йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду. Оскільки позивач не може надати нотаріусу документального підтвердження, що на час відкриття спадщини вони постійно проживали із матір`ю разом, тому він з урахуванням положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України змушений звернутися до суду із даним позовом. Просив встановити факт постійного проживання позивача з ОСОБА_5 на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

РішеннямОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, ОСОБА_4 , про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задоволено.

Встановлено факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у даній справі доведенню підлягає факт спільного проживання позивача та спадкодавця, а не факт проживання спадкодавця за адресою реєстрації позивача. При цьому юридичний факт спільного проживання зі спадкодавцем позивачем не був доведений, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову. Довідка від 16.08.2023 року №471/05-13 та акт від 22.08.2023 року є недопустимими доказами у справі. Покази свідків не підтверджують обставин викладених у позові.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Силкіної Н.І. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 07.06.2023, актовий запис № 549 від 23.11.2021, вчинений Пологівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 13).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді рухомого та нерухомого майна.

Позивач ОСОБА_2 є сином померлої ОСОБА_5 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 15.06.2023, актовий запис № 32 від 20.02.1996, вчинений Пологівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 14), в якому його батьками зазначені ОСОБА_3 і ОСОБА_5 .

За життя ОСОБА_5 заповіту не залишила.

Отже, позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України.

Крім позивача, спадкоємцями першої черги є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , син та чоловік померлої, які у визначений законом строк звернулись до приватного нотаріуса Масловець Л.С. із заявами про прийняття спадщини від 03.05.2022 та від 05.04.2022 відповідно, а також ОСОБА_4 , мати ОСОБА_5 , яка із заявою про прийняття спадщини не зверталась.

З метою оформлення спадщини ОСОБА_2 08.06.2023 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. із заявою про прийняття спадщини (а.с. 130).

Однак, постановою приватного нотаріуса від 12.06.2023 № 334/02-31 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки позивач і ОСОБА_5 на час відкриття спадщини були зареєстровані за різними адресами, у той же час позивач ОСОБА_2 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України (а.с. 133).

Дійсно, як випливає з відмітки у паспорті громадянина України НОМЕР_4 , виданого Пологівським РС УДМС України в Запорізькій області 22.12.2012 ОСОБА_2 , позивач зареєстрований з 04.11.2014 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11). Водночас, ОСОБА_5 за життя була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

На підтвердження факту сумісного проживання позивача разом з ОСОБА_5 на момент смерті останньої за адресою АДРЕСА_1 , позивачем надано акт підтвердження спільного проживання від 22.08.2023, складеного комісією у складі депутата Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області ОСОБА_6 , мешканців м. Пологи (сусідів) ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 15), довідку виконавчого комітету Пологівської міської ради від 16.08.2023 № 471/05-13 (а.с. 19). Крім того, допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також підтвердили даний факт.

Оскільки позивач разом із ОСОБА_5 , спадкодавцем, був зареєстрований за різними адресами, що свідчить про відсутність необхідних документів на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції, з урахуванням обставин, встановлених у судовому засіданні, та наданих позивачем доказів на їх підтвердження, вважав за можливе встановити даний факт, з огляду на що вважав позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до частини 2 статті 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «[…] відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації […] не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом».

Відповідно до частин першої, п`ятої - шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 1268 та статті 1269 ЦК України, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину за умови, що такий постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або у визначений законом строк подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Отже, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Підпунктом 3.22 пункту 3 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем, доказом постійного проживання з ним можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування, про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає.

Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, оцінивши в сукупності встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та встановлення факту постійного проживання спадкоємця ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Докази, які б спростовували обставину проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в матеріалах справи відсутні.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шкабуро Олександра Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 жовтня 2024 року.

Судді: С. В. Кухар

О.З. Поляков

Д.А. Трофимова