Справа № 299/5921/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Закарпатської філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2024 року, постановлену суддею Леньо В.В., в справі за заявою Закарпатської філії Товариства з обмеженою відповідальність «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу

встановив:

У серпні 2024 року ТОВ «Газорозподільні мережі України», в особі Закарпатської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.09.2024 у видачі ТОВ «Газорозподільні мережі України», в особі Закарпатської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» судового наказу відмовлено. Суд зазначив, що заявником не додано копій заяви про видачу судового наказу, не надано доказів надсилання заяви боржнику та не надано доказів наявності електронного кабінету в боржника.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ТОВ «Газорозподільні мережі України», в особі Закарпатської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати вказану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги посилається на те, що норми ЦПК України не містять положень, щодо обов`язковості надання суду копій заяви про видачу судового наказу та доказів надсилання такої заяви боржнику чи примірників такої заяви, а також доказів наявності чи відсутності електронного кабінету боржника. Вказує, що наказне провадження регулюється окремою главою ЦПК України та положення щодо загального позовного провадження не можуть застосовуватися в даному випадку.

Вважає, що обов`язок надсилання копій заяви про видачу судового наказу покладеного саме на суд, після видачі судового наказу, а не на заявника одночасно з поданням такої.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п.1 ч.1 ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2024 року ТОВ «Газорозподільні мережі України», в особі Закарпатської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 4 225,22 грн за надані послуги з розподілу природного газу та стягнення судового збору у розмірі 242,24 грн.

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.09.2024 у видачі судового наказу відмовлено з підстав передбачених ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Наказне провадження це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Стаття 162 ЦПК України передбачено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Процесуальні питання видачі судового наказу та його скасування врегульовано ст. ст. 160-173 ЦПК України, які є спеціальними процесуальними нормами, що регулюють наказне провадження у цивільних справах.

Частиною 3 чт. 167 ЦПК України встановлено, що судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому розділом II ЦПК України.

Згідно із частиною 3 статті 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції посилається на те, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» подає заяву про видачу судового наказу через підсистему «Електронний суд» та не надає доказів того, що у боржника наявний або відсутній електронний кабінет, а також вказує, що заявник повинен надати докази надсилання копії заяви про видачу судового наказу боржнику.

Однак, такі висновки суду першої інстанції суперечать нормам статей 163, 165 ЦПК України.

Статтею 163 ЦПК України не передбачено обов`язку зазначати електронну адресу боржника та не покладено обов`язку надання доказів того, що боржник має зареєстрований кабінет та докази того, що йому була направлена копія даної заяви через підсистему "Електронний кабінет" або в паперовому вигляді за допомогою засобів поштового зв`язку.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог ст. 163 цього Кодексу. Проте, норми статті 163ЦПК України не містять таких вимог до форми і змісту заяви, як: не зазначення електронної адреси боржника, не надання заявником доказів того, що боржник має зареєстрований кабінет і що йому була направлена копія даної заяви через підсистему "Електронний кабінет" або в паперовому вигляді за допомогою засобів поштового зв`язку.

Крім того, висновок суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, що ненадання заявником доказів надсилання боржникам копії заяви про видачу судового наказу з доданими до неї документами, не узгоджується також з вимогами ст. 169 ЦПК України, якою передбачено, що після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові до його електронного кабінету, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом із повідомленням про вручення чи цінним листом з описом вкладеного. Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами (ч. ч. 1, 2 ст. 169 ЦПК).

Колегія суддів погоджується з твердженням апелянта, що обов`язок надсилання копії заяви про видачу судового наказу разом з копіями доданих до неї документів покладено саме на суд, після видачі судового наказу, а не на заявника одночасно з поданням судового наказу.

Суд першої інстанції не звернув увагу на ці обставини і всупереч вимогам вищевказаних процесуальних норм ЦПК України відмовив ТОВ «Газорозподільні мережі України» у видачі судового наказу.

Як показує практика Європейського суду з прав людини, право на доступ до суду має бути практичним та ефективним, а не теоретичним та ілюзорним (рішення у справі «Беллє проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94, п. 36).

Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» («Multiplex v. Croatia»), заява № 58112/00, п. 45, та «Кутіч проти Хорватії» («Kutic v. Croatia»), заява № 48778/99, п. 25).

Тому, рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, постановлена без дотриманням норм процесуального права, та наявні підстави для її скасування, а тому, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати та направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 368, 374, 379, 381-384, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Закарпатської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» задовольнити.

Ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2024 року про відмову у видачі судового наказу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: