Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/521/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Винара Л.В.

з участю секретаря Кострицької Т.П.

позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

свідка ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Олевського районного суду Житомирської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірних відомостей, -

В С Т А Н О В И В :

До Олевського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірних відомостей.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану позовну заяву передано для розгляду судді Винару Л.В.

19.04.2024 року на адресу суду надійшла інформація від Олевської міської ради Житомирської області про зареєстроване місце проживання відповідачки по справі ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 22.04.2024 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України та позивачу надано строк для усунення недоліків.

08.05.2024 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення позовних вимог. В уточненій редакції позовної заяви ОСОБА_1 просить суд позов задоволити, зобов`язати ОСОБА_2 спростувати протягом семи днів з дня набрання рішенням законної сили недостовірну інформацію «що я є злодій та краду дрова» ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , стягнути з ОСОБА_2 на його користь завданої розповсюдженням недостовірної інформації та такої, що принижує честь, гідність, ділову репутацію, моральної та фізичної шкоди в розмірі 100000 (сто тисяч) грн. 00 коп. та судові витрати у розмірі 4239 (чотири тисячі двісті тридцять дев`ять) грн. 20 коп.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він придбав дрова у Філії «Білокоровицьке лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Перший раз коли ОСОБА_1 привіз дрова відповідачка ОСОБА_2 кричала на всю вулицю, що позивач є злодій і краде дрова. Другий раз так само кричала, що чули всі сусіди, та дзвонила комусь по телефону щоб хтось приїхав, оскільки ОСОБА_1 привіз додому крадені дрова. На третій раз відповідачка кричала, що ОСОБА_1 вкрав дрова вже під час телефонної розмови. Через 10 хвилин після її дзвінка приїхала рейдова група лісової охорони Філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Рейдовій групі були показані всі бірки, які були розміщені на дровах та встановлено походження деревини. Прибувши за місцезнаходженням лісової охорони Філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» за адресою: 11002, м. Олевськ, вул. Князя Олега, 18, Коростенського району, Житомирської області позивач ОСОБА_1 дізнався, що відповідачка ОСОБА_2 неодноразово зверталася до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і зазначала, що позивач є злодієм і краде дрова, а також наполягала на тому, щоб за місцем його проживання виїхала рейдова група та зафіксувала факт крадіжки. Після отриманої інформації про те, що позивача безпідставно звинуватили у крадіжці дров і що він є злодій, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію у ОСОБА_1 значно погіршився стан здоров`я, а тому 26.05.2023 року він звернувся до КНП «Олевський ЦПМСД» Олевської міської ради для отримання термінової медичної допомоги де йому призначили тривалий курс лікування. Даний наклеп дуже шкідливо позначився на здоров`ї позивача та призвів до тривалого лікування. Також, 26.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Національної поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За вказаною заявою поліцією проведено розслідування та нібито підтверджено, що ОСОБА_2 дійсно зробила наклеп.

Разом з уточненою позовною заявою ОСОБА_1 надав до суду заяву про виклик свідків. У вказаній заяві ОСОБА_1 для підтвердження обставин, викладених ним у поданій позовній заяві просить суд викликати свідка ОСОБА_3 , як посадову особу Філії «Олевське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Ухвалою суду від 20.05.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

23.07.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Також, задоволено заяву ОСОБА_1 про виклик свідка, викликано в судове засідання свідка ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та просить їх задоволити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала, вказала про те, що вона не дзвонила до ОСОБА_3 засобами мобільного зв`язку.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні вказав про те, що він виїжджав за місцем проживання ОСОБА_1 у складі рейдової групи та перевіряв законність походження деревини, яку останній привіз. Після перевірки встановлено, що деревина має легальне походження. Про необхідність здійснення даної перевірки йому повідомив головний лісничий Філії «Олевське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», оскільки йому надійшло відповідне повідомлення. ОСОБА_2 26.05.2023 року йому не телефонувала. Раніше були випадки коли ОСОБА_2 зверталася до ОСОБА_3 та вказувала про те, що її сусід нібито возить крадені дрова, проте жодних персональних даних цієї особи відповідачка не називала.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Стосовно клопотання позивача ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи копії листа відділення поліції №2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від 05.06.2024 року за вих. №4932_212/01-2024 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положення ст. 81 ЦПК України відображають приватноправові засади змагальності цивільного процесу, відповідно до чого тягар доказування цілком покладається на сторін. У такому контексті зазначений обов`язок із доказування характеризується специфічністю та виникає тоді, коли особа реалізує своє право на судовий захист. При цьому особа наділена правом самостійно обирати коло доказів, на які вона посилається і які подає суду, виходячи із своєї процесуальної заінтересованості та позиції у справі. Поряд із цим, таке право сторони також має свої межі. Тоді, коли особа використовує свої процесуальні права у сфері доказування всупереч їх меті, діє недобросовісно (у тому числі, несвоєчасно розкриває докази, чим перешкоджає іншій стороні повноцінно організувати свій захист), то починає зачіпатися загальний публічно-правовий інтерес в ефективному відправленні правосуддя, що повинно мати наслідком відповідну реакцію суду.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 4 ст. 83 ЦПК України встановлено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ч. 5 ст. 83 ЦПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Крім того, ч. 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає обґрунтувала неможливість їх неподання у вказаний строк, з причин, що не залежали від неї.

Будь-яких належних та допустимих доказів про неможливість подання вказаного листа разом з позовом, а також під час підготовчого провадження по даній справі з об`єктивних причин позивачем не надано.

Також, відповідно до ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Доказів надсилання копії вказаного листа відповідачці матеріали справи не містять. Крім того, позивачем не обґрунтовано які факти може підтвердити або ж спростувати даний лист, а також як він стосується події, що мала місце 26.05.2023 року, яку описує ОСОБА_1 у поданій позовній заяві.

Враховуючи вищенаведене, у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи копії листа відділення поліції №2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від 05.06.2024 року за вих. №4932_212/01-2024, в якості додаткових доказів слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.

За практикою Європейського суду з прав людини, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно довідки, виданої директором Філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» Колісником З. від 26.05.2023 року за вих. №564 на службовий телефон лісничого Олевського лісівництва філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» ОСОБА_3 , близько 13 год. 20 хв., 26.05.2023 року надійшов виклик від громадянки ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 . В телефонній розмові ОСОБА_2 повідомила, що її сусід ОСОБА_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 привіз додому крадені дрова. Рейдова група лісової охорони Філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» швидко відреагувала на звернення та виїхала на місце вчинення можливого правопорушення. При огляді деревини, яка була привезена громадянином ОСОБА_1 було встановлено, що деревина біркована та офіційно виписана Філією «Білокоровицьке лісове господарство» ДП «Ліси України». Рейдова група після встановлення походження деревини дійшла висновку, що деревина має легальне походження та звернення до правоохоронних органів згідно повідомлення ОСОБА_2 буде безпідставним (а.с. 14, 36).

Також, відповідно до листа начальника відділення поліції №2 Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області Цівончука С. від 02.06.2023 року за вих. №3041/212/0-2023 в ході перевірки повідомлення ОСОБА_1 було встановлено, що 26.05.2023 року, близько 13 год. 20 хв., на службовий телефон лісничого Олевського лісівництва філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» ОСОБА_3 надійшов виклик від ОСОБА_2 . В телефонній розмові ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_1 привіз до свого домоволодіння крадені дрова. Рейдова група лісової охорони філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» провела перевірку та після встановлення походження деревини дійшла до висновку, що деревина має легальне походження. Враховуючи наведене, в ході перевірки не встановлено фактів кримінального та адміністративного правопорушень, підстав для внесення даної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань не має (а.с. 15, 35).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідачка шляхом звернення із усною заявою до лісничого Олевського лісівництва Філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» ОСОБА_3 , поширила неправдиву інформацію щодо нього, як наслідок, порушила особисті немайнові права, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію.

Інших доказів про поширення відповідачкою зазначеної у позові інформації відносно позивача у інших джерелах (опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі тощо) матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Із роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року по справі №464/12824/14-ц, від 23 січня 2020 року по справі №761/13936/18.

Судом встановлено, що відомості, які містилися у зверненні ОСОБА_2 до лісничого або ж головного лісничого Олевського лісівництва Філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» потребували перевірки, чим і займалась рейдова група Філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України» за результатом звернення.

Відповідачка ОСОБА_2 звертаючись до Філії «Олевське лісове господарство» ДП «Ліси України», реалізовувала своє конституційне право, передбачене ст.40 Конституції України, а не поширювала недостовірну інформацію з метою приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірних відомостей слід відмовити.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовної вимоги про визнання недостовірною поширеної інформації та її спростування, та враховуючи відмову в задоволенні цієї вимоги, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, тому понесені ним по справі судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 32, 34, 40, 41, 68 Конституції України, ст. ст. 23, 201, 277, 280, 297, 299, 1167 ЦК України, ст. ст. 141, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірних відомостей - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 17.10.2002 року Олевським РВ УМВС України в Житомирській області, РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Суддя: Л.В.Винар