ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/807/1790/24
Головуючий в 1-й інстанції Новікова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Полякова О.З., Трофимової Д.А.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 19 липня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила: визнати транспортний засіб автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаний транспортний засіб та виділити даний автомобіль ОСОБА_2 у власність; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку ринкової вартості в сумі 123 865 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що з 17.12.1999 по 07.06.2011 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У шлюбі сторонами було придбано автомобіль Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , 2003 року випуску, тим ТЗ легковий седан, сірого кольору, шасі номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 . До укладання шлюбу та за час подружнього життя будь-яких договорів між позивачем та відповідачем щодо розподілу набутого майна не укладалося, також не укладався шлюбний договір. Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем почергово користувалися автомобілем за графіком, по парним дням користувалася позивач, а по непарним відповідач. Але з 2016 року та до теперішнього часу, автомобіль перебуває у користуванні відповідача. Дійти згоди щодо поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивач з відповідачем не може, а тому позивач звернулась до суду із даним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2024 року, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в яких посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки факт того, що позивачка не заперечувала проти одноосібного користування автомобілем відповідачем у справі з 2016 року не вказує, що саме з цього часу було порушено її право на спільне сумісне майно подружжя.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 17 грудня 1999 року по 07 червня 2011 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 17.12.1999 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 07.06.2011 (а. с. 12-13).

16.06.2005, під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано автомобіль Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , 2003 року випуску, тим ТЗ легковий седан, сірого кольору, шасі номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 .. Особові відмітки ОСОБА_1 має право керувати, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ (а.с. 14) та не оспорюється сторонами.

Відповідно до висновку експерта СЕ-19/108/24/2432-АВ від 13.05.2024 середня ринкова вартість спірного транспортного засобу становить 148080 грн. 58 коп. (а.с. 119-138).

Сторони визнали, що спільно користувались спільним автомобілем до 2016 року (пояснити з якого конкретно часу перестали спільно користуватись не змогли), а тому строк позовної давності слід відраховувати з 2016 року. Жодних клопотань про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, з обґрунтуванням причин його пропуску суду не надано.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи з вказаним позовом позивачка звернулася у листопаді 2023 року, тобто із пропуском строків позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, приймаючи до уваги те, що позивачка ОСОБА_1 достеменно знала про порушення її права з 2016 року, однак до суду з вказаним позовом остання звернулася лише у листопаді 2023 року, необхідно застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, оскільки на дату звернення позивачки з вказаним позовом до суду спливли строки позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 345/2962/14.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Як встановлено судом першої інстанції, сторони у справі визнали, що спільно користувались спірним автомобілем до 2016 року, після цього часу і до подачі позову автомобілем користується одноосібно відповідач у справі. Позивачка у справі зазначає, що не заперечувала проти одноосібного користування автомобілем відповідачем, доказів протилежному надано не було, а відповідно не можна констатувати факт порушення права спільної сумісної власності сторін у справі з 2016 року, оскільки вказаний спосіб користування спільним майном був визначений ними за взаємною згодою.

При цьому, позивач суду апеляційної інстанції у судовому засіданні пояснила, що в 2016 році вона придбала автомобіль і тому у неї відпала необхідність користуватись спільним автомобілем. І за взаємною згодою співвласників спірний автомобіль залишився у користуванні відповідача. Відповідач в судовому засіданні підтвердив вказані обставини. Тобто вказаний факт не є фактом порушення права спільної сумісної власності сторін у справі з 2016 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції з приводу пропуску строку позовної давності є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

16.06.2005, під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано автомобіль Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , 2003 року випуску, тим ТЗ легковий седан, сірого кольору, шасі номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 .

Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). У процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання.

Системне тлумачення положень статті 69, 70, 71 СК України дає підстави застосовувати такий спосіб поділу майна, як поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача у цій справі) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача у цій справі) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого у відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2020 року у справа № 662/1069/17 (провадження № 61-22889св19).

Таким чином, з огляду на зазначене, з урахуванням положень статей 71 СК України та 372 ЦК України в порядку поділу майна подружжя вимоги позивачки підлягаю задоволенню в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на спірний автомобіль, зобов`язавши його сплатити грошову компенсацію за припинення права власності ОСОБА_1 на це майно. Відповідно право спільної сумісної власності на спірне майно в порядку такого поділу припиняється.

Визначаючи розмір грошової компенсації суд апеляційної інстанції виходить з середньої ринкової вартість спірного транспортного засобу, встановленої відповідно до висновку експерта СЕ-19/108/24/2432-АВ від 13.05.2024 у розмірі - 148080 грн. 58 коп. Відповідно з відповідача на користь позивача підлягає стягненню частина такої вартості 74040,29 грн.

Враховуючи наведене апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позову частково.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, враховуючи часткове задоволення вимог позову з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору за подання позову у розмірі 740,40 грн., за подання апеляційної скарги у розмірі 1110,60 грн., а всього 1851,00 грн.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2024 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати транспортний засіб - автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_7 .

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_7 на транспортний засіб - автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_7 право власності на автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_7 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 грошову компенсацію за частку ринкової вартості автомобіля легкового седану Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896 в сумі 74040,29 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_7 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_6 витрати по оплаті судового збору за подання позову у розмірі 740,40 грн., за подання апеляційної скарги у розмірі 1110,60 грн., а всього 1851,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 жовтня 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: О. З. Поляков

Д.А. Трофимова