ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року м. Чернівці

Справа № 753/19802/23

Провадження №22-ц/822/851/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Кулянди М.І.,

секретар - Тодоряк Г. Д.,

учасники справи:

позивач - Міністерство аграрної політики та продовольства України

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2024 року, головуючий у І-й інстанції - Терещенко О.Є.,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство аграрної політики та продовольства України у жовтні 2023 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів).

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року відповідачку ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України, та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 291 680,38 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць в розмірі 26 516,39 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2021 року було змінено зазначене рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року в частині стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_1 , а саме стягнуто на користь останньої 144 860,80 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 13 112,40 грн.

При розгляді судом першої інстанції було помилково розраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , але, з метою дотримання норм Бюджетного кодексу України щодо бюджетного періоду, Мінагрополітики, відповідно до платіжних доручень №309-312 від 28.12.2020, було проведено нарахування та оплату визначеної судом суми і перераховано ОСОБА_1 291 680,38 грн.

Отже, відповідачці було надмірно нараховано та сплачено 86 686,18 грн.

Наказом Мінагрополітики №140-К від 09 жовтня 2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу документообігу та контролю 13 жовтня 2023 року за угодою сторін.

Після отримання Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду представник Мінагрополітки звернувся до ОСОБА_1 з пропозицією добровільно повернути надмірно виплачені їй грошові кошти в сумі 86 868,18 грн, але остання відмовилася.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства аграрної політики та продовольства України грошові кошти в сумі 86 868,18 грн, а також судові витрати по справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2024 року в задоволенні позову відмолено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено суду доказів безпідставності отримання відповідачкою ОСОБА_1 грошових коштів. Представник Мінстерства агрополітики та продовольства України, як в позовній заяві, так і в судовому засіданні вказує, що позивач перерахував ОСОБА_1 28 грудня 2020 року грошову суму 291 680,38 грн, яку було стягнуто за рішенням суду першої інстанції від 17 листопада 2020 року. Підставами (метою) даного перерахування слугувало «…дотримання позивачем норм Бюджетного кодексу України, щодо бюджетного періоду», а тому перерахування позивачем грошових коштів відповідачці ОСОБА_1 не може вважатися безпідставним, і норми статті 1212 ЦК України, в даному випадку, не можуть застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами по справі.

На зазначене рішення суду Міністерство аграрної політики та продовольства України подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним.

Застосування у цих спірних правовідносинах вимог процесуального адміністративного судочинства, передбачених статтями 380, 381 КАС України, не вбачається за можливе, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 у справі №640/370/20 не скасовано постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2021 у справі № 640/370/20, а лише змінено в частині допущеної судом першої інстанції рахункової помилки.

Тобто, позов в цій справі по своїй правовій природі є кондикційним позовом, що регулюється нормами матеріального права, а забезпечити відновлення порушених прав Позивача в адміністративному судочинстві не можливо.

Суд першої інстанції не надав правової оцінки, залишив поза увагою та не здійснив аналізу долучених до матеріалів справи доказів.

Поданими доказами доводиться факт наявності помилки обрахунку суми грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2021 року у справі № 640/370/20 та недобросовісності набувача - ОСОБА_1 , що полягає в уникненні та ігноруванні факту щодо повернення грошових коштів, оскільки відповідно до частини першої статей 1212, 1213 ЦК України особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Мінагрополітики під час виплати заробітної плати відповідачу, на виконання рішення Окружного адміністративного суду від 17 листопада 2020 року по справі № 640/370/20, лише вводило ту суму грошових коштів, визначену у вказаному рішенні суду, в комп`ютерну програму, за допомогою якої нараховується та виплачується заробітна плата, а отже не надавало правової оцінки такій сумі під час виплати.

З метою дотримання норм Бюджетного кодексу України, щодо бюджетного періоду, Мінагрополітики, відповідно до платіжних доручень №№ 309-312 від 28.12.2020, що додаються, було нараховано та сплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.12.2019 по 17.11.2020 в сумі 291 680,38 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Вказує на те, що ОСОБА_3 не може вважатися належним представником в порядку самопредставництва, оскільки до позовної заяви не додано документів, що підтверджують її повноваження.

Як вбачається з матеріалів справи, саме позивачем не було допущено рахункової (арифметичної) помилки, а було виконано рішення суду. Зміна апеляційним судом рішення суду першої інстанції, на підставі якого було здійснено виплату заробітної плати, в жодному разі не може вважатись рахунковою (арифметичною) помилкою. Згідно з постановою Шостого апеляційного суду підставою для зміни рішення суду першої інстанції стало неправильне застосування "Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 8 лютого 1995 р. Жодних арифметичних помилок рішення суду першої інстанції не містило.

В період з 17 листопада 2021 року до моменту поновлення її на роботі, по 13 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 займала посаду в Мінагрополітики та отримувала заробітну платню. За цей період позивач не вживав жодних дій щодо стягнення зазначених коштів або вирахування їх з заробітної плати відповідача.

Вказана хронологія подій чітко підкреслює те, що ОСОБА_1 не вчиняла жодних недобросовісних дій, як на момент звернення з позовом до суду, так і на момент отримання коштів та поновлення на роботі.

Всі подальші події, на які сторона позивача намагається послатись в обґрунтованість недобросовісності відповідача фіксуються датами після звільнення її з займаної посади.

В Постанові від 29 червня 2022 року № 477/874/19 Велика Палата Верховного Суду вказує на можливість повороту виконання рішення при зміні апеляційним судом рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, сторона відповідача вважає, що скаржником обрано неналежний спосіб захисту, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову та апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора Департаменту забезпечення роботи Міністерства аграрної політики та продовольства України, та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 291 680,38 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць в розмірі 26 516,39 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року в частині стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_1 змінено та стягнуто на користь останньої 144 860,80 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 13 112,40 грн. Постанова набула законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Платіжними дорученнями №309-№312 від 28.12.2020 року Міністерство аграрної політики та продовольства України (позивач) перерахував ОСОБА_1 визначену судом першої інстанції суму середнього заробітку 291 680,38 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу повернення коштів у розмірі 86 868,18 грн, які за аргументами позивача, є безпідставно отриманими, та були сплачені позивачем відповідачу на виконання судового рішення про стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу, яке в подальшому було змінено.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникнули між сторонам правовідносинам, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Із матеріалів справи відомо, що спірна сума 86 868,18 грн була виплачена на підставі судового рішення, яке в подальшому було змінене.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини НОМЕР_1 щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, урегульовані КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 380 КАС України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

За частиною сьомою статті 380 КАС України, якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою-третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 381 КАС України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ.

За змістом указаної статті КАС України, якщо обов`язок щодо вирішення питання про поворот виконання судового рішення не був виконаний судом апеляційної чи касаційної інстанції, відповідач вправі звернутися до суду, у якому перебуває справа, із заявою про поворот виконання рішення.

Поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (постанова Верховного Суду у справі № 522/12153/19 від 01 березня 2023 року, провадження № 61-9847св22).

Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано чи змінено судове рішення.

У справі, що переглядається, відповідач отримав грошові кошти за рішенням суду.

Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Оскільки у справі, що переглядається, грошові кошти в сумі 86 868,18 грн були набуті ОСОБА_1 на підстав судового рішення, яке в подальшому було змінене, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушених прав є звернення позивача до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 380 КАС України, а тому у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України слід було відмовити з підстав обрання неналежного (неефективного) способу захисту.

Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21 (провадження № 61-6221св22).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування положень статті 1212 ЦК України знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Відповідно до пункту 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення слід залишити без змін.

Враховуючи, що оскаржуване рішення змінено в мотивувальній частині, підстави для здійснення розподілу судових витрат зі сплати судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 10 жовтня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

М.І. Кулянда