Справа №487/4834/24
Провадження № 22-ц/812/1499/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі представника заявника - ОСОБА_1 ,

представника заінтересованої особи - Долганюк Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2 ,

подану адвокатом Луконіною Наталею Валеріївною

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., дата складання повного тексту не вказана, за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, про встановлення факту постійного проживання на території України

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Обґрунтовуючи заяву вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , про що Заводським відділом РАГС м. Миколаєва 16 серпня 1986 року зроблено відповідний актовий запис №16.

Мати заявника - ОСОБА_3 мала п`ятьох дітей від різних чоловіків. У 1993 році заявник був влаштований до першого класу Мішково - Погорілівської загальноосвітньої школи - інтернату І-ІІ ступенів, але під прізвищем « ОСОБА_4 ». Навчання в цій школі він проходив до 1996 року, що підтверджується довідкою №241 від 15 жовтня 2018 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №2-1514 /1996 від 24 жовтня 1996 року ОСОБА_5 визнано безвісно відсутньою з 01.05.1994 року, а також такою що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 разом з усіма своїми неповнолітніми дітьми, в тому числі, і заявником ОСОБА_2 . Рідного батька ОСОБА_2 ніколи не знав.

Зазначає, що ОСОБА_2 разом із сестрою ОСОБА_6 був влаштований до Шевченківської загальноосвітньої школи інтернату І-ІІ ступенів Жовтневого району Миколаївської області, де він навчався в період з 26 вересня 1996 року по 25 серпня 2002 року. По закінченню школи, коли йому виповнилось 16 років він не звернувся до відповідних служб для отримання паспорта громадянина України і до теперішнього часу не має паспорта громадянина України.

У 2021 році ОСОБА_2 звернувся до управління Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту, зібрав необхідні довідки та подав заяви про встановлення особи і паспортизацію, проте результату послуги так і не отримав.

18 квітня 2024 року він знову звернувся до управління Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту громадянина України в формі іd картки, проте йому було відмовлено в проведені паспортизації оскілки в ході проведення було встановлено, що згідно п. 100 п.п.1 Постанови Кабінету міністрів України №302 від 25 березня 2016 року - особа не є громадянином України. Рекомендовано звернутися до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

З дня народження і по сьогодні він нікуди не виїжджав за межі України, проте він не має можливості надати відповідні документи на підтвердження цього факту, у зв`язку із чим вимушений звернутися до суду.

Посилаючись на те, що надані ним докази доводять факт постійного проживання заявника в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року і цей факт має для нього юридичне значення для встановлення належності до громадянства України відповідно до статі 3 Закону України «Про громадянство України», представник заявника просила встановити факт постійного проживання у неповнолітньому віці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції зазначав, що доводи заявника, викладені у заяві, про те, що з моменту народження та станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року він постійно проживав на території України належними та достатніми доказами не підтверджені. Тому, з огляду на відсутність належних, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчили факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, суд прийшов до висновку, що вимоги заяви не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 , діючи через адвоката Луконіну Н.В., подав на нього апеляційну скаргу та вказав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просили про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви у повному обсязі.

Так, вказувала, що посилання суду першої інстанції на його "сприяння заявнику у реалізації ним своїх процесуальних прав відповідно до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України" не відповідають дійсності.

Також, зазначала, що при поданні заяви суду було надано копію довідки ТОВ «Ліски М» №25 від 16 грудня 2017 року, якою підтверджується факт проживання заявника на території України, а саме за адресою: АДРЕСА_2 в період з 1986 року по 2005 рік, а також копії довідки ЖЕД №3 №554 від 05 лютого 2004 року, зі змісту якої вбачається, що заявник разом із своєю матір`ю, братами та сестрами проживав за зазначеною адресою, але не був документований.

Проте зазначені письмові докази залишилися поза увагою суду першої інстанції і не досліджувались їм взагалі.

Разом із тим, зазначені письмові докази дають підстави вважати, що інформація та копії документів, якими міг би бути підтверджений чи спростований факт проживання ОСОБА_2 на території України, а саме за адресою: АДРЕСА_2 станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року - могли бути витребувані судом з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. Враховуючи, що інформація про реєстрацію місця проживання особи є конфіденційною відповідно до ст. 11 Закону України "Про інформацію", вона могла бути витребувана лише на підставі ухвали суду.

У відзиві управління Державної міграційної служби в Миколаївській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Луконіна Н.В. підтримала апеляційну скаргу просила про її задоволення.

Представник Державної міграційної служби в Миколаївській області Долганюк Ю.Ю. апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте судове засідання не з`явився, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві народився ОСОБА_2 , батьками якого вказано: батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_8 (а.с.19).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №2-1514 /1996 від 24 жовтня 1996 року ОСОБА_5 визнано безвісно відсутньою з 01 травня 1994 року, а також такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 разом з усіма своїми неповнолітніми дітьми, в тому числі, і заявником ОСОБА_2 ( а.с.15,17,21).

18 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до управління Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту громадянина України в формі іd картки. Проте в проведені паспортизації йому було відмовлено на підставі п. 100 п.п.1 Постанови Кабінету міністрів України №302 від 25 березня 2016 року (особа не є громадянином України), оскілки в ході проведення перевірки належність його до громадянства України не встановлено.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою-третьою статті 294 ЦПК України визначено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.

Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України, але через неможливість документального підтвердження не може бути реалізованим. Мета дозволяє визначити коло заінтересованих осіб, а також докази, які мають бути досліджені під час судового розгляду справи.

Отже, сутність справ окремого провадження полягає у підтвердженні судом наявності чи відсутності певних юридичних фактів (станів), що є умовами здійснення прав і реалізації інтересів осіб або підставами для їх обмеження. Тому суд лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту заяви ОСОБА_2 про вставлення факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року вбачається, що метою встановлення такого факту є встановлення належності до громадянства України та отримання паспорта громадянина України. В порядку заходів досудового врегулювання він звертався до Державної міграційної служби України Заводського відділу у м. Миколаєві УДМС України в Миколаївській області для оформлення паспорту громадянина України в формі іd картки, проте йому було відмовлено на підставі п. 100 п.п.1 Постанови Кабінету міністрів України №302 від 25 березня 2016 року ( особа не є громадянином України).

На підтвердження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_2 надав суду довідку:

копію довідки ТОВ «Ліски М» №25 від 05 січня 2017 року, відповідно до якої за адресою АДРЕСА_2 була прописана його мати ОСОБА_3 , 1958 року народження, з 15 грудня 1976 року по 20 жовтня 2004 року, а він був вписаний у форму А матері з народження, не документований ( а.с.10);

копію довідки ЖЕД №3 №554 від 05 лютого 2004 року, зі змісту якої вбачається, що заявник разом із своєю матір`ю, братами та сестрою проживав за зазначеною адресою, але не був документований ( а.с.22).

Крім того, заявник надав суду акт від 28 березня 2007 року, зі змісту якого вбачається, що заявник, його брати та сестра не проживають за адресою АДРЕСА_3 , з 1997 року, місце їх знаходження не відомо (а.с.8).

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого є встановлення належності до громадянства України, слід застосовувати Закон України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Стаття 3 Закону України «Про громадянство України» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення із заявою до суду) встановлює належність до громадянства України. Відповідно до цієї статті громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

У частині другій цієї статті вказано, що особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Встановлення належності особи до громадянства України це - визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року постановлено, зокрема, затвердити Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно з пунктом 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає до територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, встановлення юридичного факту про те, що на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) особа постійно проживала на території України, є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про громадянство», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22).

Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 740/4027/20 виснував, що неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

З огляду на таке, колегія суддів зазначає наступне.

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».

Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.

Частиною 1 статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 зазначеного Закону ідентифікація особи - встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 цього Закону розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі - Порядок № 302).

У пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.

У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).

Зокрема, цим пунктом встановлено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції, Міністерства юстиції України, органів Державної фіскальної служби, навчальних закладів, військових частин, військових комісаріатів, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів Державної міграційної служби. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема, за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. Крім того, у виключних випадках за відсутності фотокартки особи та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, з метою встановлення особи проводиться опитування родичів, сусідів, які були зазначені у письмовому зверненні. За результатами їх свідчень складається акт встановлення особи за формою, встановленою МВС.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Згідно до вимог вищевказаного законодавства України, вбачається, що у разі, якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.

До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Відповідно до вищевказаних нормативних актів, основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути: свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури ідентифікації.

У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 02 вересня 2020 року у справі № 366/474/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 755/16248/18.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, надавши копію повторного свідоцтво про народження, яке видане Заводським відділом актів громадянського стану 23 січня 1996 року серія НОМЕР_1 ( а.с.19).

Між тим, відповідно до довідки №241 від 15 жовтня 2018 року, виданої Мішково - Погорілівської загальноосвітньої школи - інтернату І-ІІІ ступенів, з 1993 по 1996 роки у них навчався ОСОБА_4 , 1986 року народження ( а.с.12).

Відповідно до довідки №828 від 09 жовтня 2022 року, у Шевченківській загальноосвітньої школи - інтернату І-ІІ ступенів Жовтневого району Миколаївської області з 26 вересня 1996 року по 25 серпня 2002 року навчався ОСОБА_2 , 1986 року народження ( а.с.7).

Колегія суддів вважає дані докази недостатніми для встановлення факту, про який просить заявник, враховуючи, що на підставі наданих письмових доказів, у яких зазначені різні прізвища особи, а відтак неможливо ідентифікувати особу, у якої відсутній документ, що її посвідчує. У зв`язку з цим неможливо встановити факт проживання на території України заявника ОСОБА_2 , особу якого не встановлено.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 паспорт громадянина України не отримував, доказів про звернення до Державної міграційної служби України з метою встановлення особи заявник не надав, таких вимог в суді не заявляв, тому колегія суддів приходить до висновку, що без встановлення такого факту, що проводиться в позасудовому або в судовому порядку, неможливо встановити і факт проживання цієї особи на території України.

Водночас у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 доказів звернення до Державної міграційної служби України з метою встановлення особи заявника не надав, таких вимог в суді не заявляв.

Представник УДМВ у Миколаївській області у судовому засіданні підтвердила, що особу заявника у встановленому законом порядку не встановлювали, оскілки він з такою заявою до них не звертався.

Із змісту листа ДМС України УДМС у Миколаївській області Заводський відділ у м. Миколаєві УДМС в Миколаївській області яким відмовлено заявникові у видачі паспорту, не вбачається, що перевірка щодо встановлення особи заявника проводилася. Більш того, право на звернення з такою заявою не роз`яснювалося (а.с.9,14).

Отже, ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися як у досудовому порядку так і до суду із заявою про встановлення особи заявника та одночасно про встановлення факту, що має для нього юридичне значення, зокрема, факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, надавши відповідні докази, які підтверджують його особу.

Сукупний аналіз зазначених вище обставин свідчить про те, що суд першої інстанції дійшовши вірного висновку про відмову у задоволені заяви, проте помилився з підставами такої відмови.

Аргументи апеляційної скарги, про те, що не відповідають дійсності посилання суду першої інстанції на його "сприяння заявнику у реалізації ним своїх процесуальних прав відповідно до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України"( яка визначає принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві)не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Однак це не дає підстав для висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги з врахуванням вищенаведеного не впливають на висновки суду щодо відмови у задоволені заяви про встановлення факту проживання на території України.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, змінивши рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій оскаржуваній частині це рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Луконіною Наталею Валеріївною задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 серпня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.