КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024року місто Київ

справа № 757/52253/23-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І.В., повний текст рішення складено 01 квітня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Позняки-Автосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

14 листопада 2023 року позивач ТОВ «Позняки-Автосервіс» звернулося до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь:

заборгованість у розмірі 22990 грн. за період з 25 липня 2017 року по 25 вересня 2023 року;

суму інфляційних нарахувань в розмірі 6107,63 грн. за період з 25 липня 2017 року по 25 вересня 2023 року;

3% річних в розмірі 1533,47 грн. за період з 25 липня 2017 року по 25 вересня 2023 року.

В мотивування вимог посилалося на те, що ТОВ «Позняки-Автосервіс» здійснює діяльність з технічного обслуговування підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувало, що ОСОБА_1 є власником машиномісця АДРЕСА_2 .

Зазначало, що відповідач належним чином не виконала свої зобов'язання щодо оплати послуг по утриманню машиномісця № НОМЕР_4 підземної автостоянки по АДРЕСА_1 .

Посилалося на те, що ним неодноразо надсилались на адресу відповідача пропозиції укласти договір про надання послуг по утриманню машиномісця НОМЕР_3 підземної автостоянки на АДРЕСА_1 , а також додаткові угоди щодо погодження розміру щомісячної плати за надання послуг по утриманню машиномісця. Однак, підписані примірники договору та додаткових угод на його адресу не надходили.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Позов ТОВ «Позняки-Автосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Позняки-Автосервіс» суму заборгованості у розмірі 20000 грн., судовий збір у розмірі 1752,38 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3917,40 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального права не навів в оскаржуваному рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів відповідача, як і не зазначив в оскаржуваному рішенні норми права на які посилалась відповідач, що не були застосовані судом, не навівши мотивів їх незастосування.

Вказував, що факт відсутності винесеної в установленому ЦПК України порядку судом першої інстанції ухвали з приводу розгляду ним заяви відповідача про виклик свідків є свідченням порушення судом вимог ч.2 ст.258 ЦПК України.

Зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази укладення наведеного в оскаржуваному рішенні договору. Поданий позивачем до суду договір №01-06-20-84Б/СТ13 про надання послуг від 01 червня 2020 року не є підписаним жодною із сторін, що зазначені у преамбулі.

Посилався на те, що договір №01-06-20-84Б/СТ13 про надання послуг від 01 червня 2020 року відповідач не підписувала, відповідно і істотні умови цього договору не погоджувала, отже у останньої було відсутнє волевиявлення на укладення вказаного договору.

Вказував, що відносини відповідача і позивача у спірній ситуації грунтувались на договорі про надання послуг по обслуговуванню й участі у витратах території по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої №01-06-84Б/СТ13 від 01 червня 2006 року. В підтвердження цього факту, відповідач подала до суду першої інстанції копію договору від 2006 року, однак цей договір так і не був досліджений судом першої інстанції і йому не була надана оцінка.

Зазначав, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачу направлялись саме договір від 2020 року та додаткові угоди до нього, а також відсутні докази про факт надходження на адресу відповідача копій вказаних договорів та факт отримання їх відповідачем.

Посилався на те, що факт сплати відповідачем на користь позивача щомісячної плати у розмірі 115 грн. є свідченням належного виконання відповідачем укладеного договору від 2006 року, а також підтвердженням відмови відповідача прийняти пропозицію позивача на укладення договору від 2020 року, зважаючи, що дія відповідача по внесенню плати у розмірі 115 грн. відповідає умовам договору від 2006 року і не відповідає умовам договору від 2020 року.

Вказував, що оскільки позивач здійснив нарахування основного боргу відповідача із розрахунку щомісячної плати у розмірі 380 грн. і більше, що випливає із неукладеного договору від 2020 року, то наданий позивачем до суду розрахунок суми основного боргу є безпідставним.

Зазначав, що у позивача за договором від 2020 року не виникло право вимоги до відповідача сплатити щомісячну платню у розмірі 380 грн. та більше, а відповідно, у відповідача не виникло обов'язку виконати таку вимогу позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надійшло.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, (в редакції чинній на час відкриття та призначення справи до розгляду) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року, який набрав чинності 19 липня 2024 року, установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки дана справа є малозначною, тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Позняки-Автосервіс» здійснює діяльність з технічного обслуговування підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване в секції Б підземної автостоянки по АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 листопада 2023 року.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказував на те, що підземна автостоянка (паркінг) до житлового будинку АДРЕСА_1 обладнана відповідно до вимог ДБН України. Для обслуговування автостоянки (паркінгу) та утримання її в належному стані, позивачем укладені договори з прибирання території, надання послуг автоматичної пожежної сигналізації, оповіщення про пожежу та централізованого пожежного спостереження. Позивачем також здійснюється пропускний і внутрішній режим, постійна охорона підземного паркінгу. Посилався на те, що ним неодноразо надсилались на адресу відповідача пропозиції укласти договір про надання послуг по утриманню машиномісця НОМЕР_3 підземної автостоянки на АДРЕСА_1 , а також додаткові угоди щодо погодження розміру щомісячної плати за надання послуг по утриманню машиномісця. Однак, підписані примірники договору та додаткових угод на його адресу не надходили.

На підтвердження своїх вимог, позивач надав договір про надання послуг від 01 червня 2020 року №01-06-20-84Б/СТ13, де власником зазначена ОСОБА_1 , а виконавцем ТОВ «Позняки-Автосервіс» та копію договорів: №03589/5-02 від 19 грудня 2003 року про послуги водопостачання та водовідведення, №01-38-16/Ст13 від 01 серпня 2016 року про надання послуг з прибирання, від 07 грудня 2018 року про постачання електричної енергії споживачу, №09/04-К/НС/Ст13-1 від 01 квітня 2016 року, №74/16-ПВ від 12 вересня 2016 року на виконання робіт/надання послуг у сфері поводження з небезпечними відходами, копію договору №2020/100/СП від 01 травня 2020 року про надання послуг спостереження за спрацюваннями засобів пожежної сигналізації, №2020/93/ТО від 01 травня 2020 року на технічне обслуговування систем протипожежного захисту.

Заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву, який поданий до суду першої інстанції, відповідач вказувала на те, наданий позивачем до позовної заяви договір про надання послуг від 01 червня 2020 року №01-06-20-84Б/СТ13 нею не підписувався, а тому не має братися до уваги. При цьому, зазначала, що 01 червня 2006 року між нею та ТОВ «Позняки-Автосервіс» було укладено договір №01-06-84Б/СТ13 про надання послуг по обслуговуванню й участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території, який підтверджує, що між сторонами було досягнуто домовленості на виконання своїх зобов'язань на умовах встановлених договором. Вважає, що вона не має сплачувати позивачу плату у розмірах інших, ніж ті, що були зазначені в узгодженому сторонами договорі.

Як вбачається з п.1.1. наданого відповідачем договору №01-06-84Б/СТ13 про надання послуг по обслуговуванню й участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилягаючої території від 01 червня 2006 року, власник ОСОБА_1 передає, а виконавець ТОВ «Позняки-Автосервіс» приймає на обслуговування місце АДРЕСА_2 , яке належить власнику на праві приватної власності.

Згідно п.1.2 вказаного договору виконавець забезпечує обслуговування і експлуатацію стоянки і прилягаючої території, збереження транспортних засобів власника на стоянці, а власник оплачує послуги виконавця по обслуговуванню стоянки і бере участь у витратах по її утриманню.

У п.п. 4.3, 4.4 договору від 01 червня 2006 року сторони погодили, що зміна суми щомісячних платежів власника здійснюється у випадку зміни вартості комунальних і інших витрат по утриманню і експлуатації стоянки за узгодженням із власником.

З 01 січня 2004 року на основі розрахунку сума однієї частки власника у витратах по утриманню та обслуговуванню стоянки на місяць складає 115 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, заборгованість відповідача за період з 25 липня 2017 року по 25 вересня 2023 року становить 22990 грн. та, відповідно, вбачається, що з 2017 року діяв тариф за обслуговування одного машиномісця у розмірі 380 грн., з 01 вересня 2021 року - 580 грн. щомісячно, а з 01 грудня 2022 року - 750 грн. щомісячно (діючий тариф).

З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2019 року ТОВ «Позняки-Автосервіс» направляло на адресу відповідача ОСОБА_1 договір та пропозицію, що підтверджується описом вкладення у цінний лист.

Відповідач не надала позивачу на пропозицію останнього підписаного примірника договору про надання послуг з утримання машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване в блоці Б підземної автостоянки по АДРЕСА_1 .

При цьому, як зазначав позивач, інформація про підвищення тарифів завчасно доводилась до власників машиномісць, шляхом розміщення відповідних оголошень на стоянці (паркінгу) і заперечень щодо нових тарифів відповідач на адресу позивача не направляла.

Щодо договірних відносин сторін, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України). Статтею 526 цього Кодексу визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов'язанні.

Акцептом визнається відповідь особи, якій адресована оферта, про її прийняття. Акцепт повинен бути повним і беззастережним. Мовчання за загальним правилом не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Разом з тим, згідно зі ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Виходячи з тлумачення п.2 ст.205 ЦК України і п.2 ст.642 ЦК України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов'язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами наявні договірні відносини щодо надання послуг з обслуговування автостоянки та зберігання транспортного засобу в частині машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване в блоці Б підземної автостоянки по АДРЕСА_1 на підставі договору від 01 червня 2006 року. Додаткову угоду щодо підвищення тарифів сторони не підписували.

Договір №01-06-20-84Б/СТ13 про надання послуг від 01 червня 2020 року, на який посилається позивач, між сторонами фізично не підписаний.

Водночас відсутність укладеного договору та додаткових угод не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані їй послуги з утримання машиномісця, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлена у зв'язку з специфікою їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення, тощо, які здійснюється для власників усіх машиномісць одночасно).

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на виконання умов договору від 01 червня 2006 року направляв на адресу відповідача пропозиції. Однак, ОСОБА_1 не вчиняла дій щодо них.

Відтак, вбачається наявність у відповідача ОСОБА_1 обов'язку з оплати наданих ТОВ «Позняки-Автосервіс» послуг за тарифами, визначеними позивачем, незалежно від зміни в договірних відносинах.

До відзиву на позовну заяву відповідачем ОСОБА_1 було долучено:

меморіальний ордер №5279912 від 15 червня 2021 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за січень-березень 2021 року за місце НОМЕР_2;

меморіальний ордер №8608294 від 23 вересня 2021 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за квітень-червень 2021 року за місце НОМЕР_2;

меморіальний ордер №8625937 від 22 листопада 2021 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за липень-вересень 2021 року за місце НОМЕР_2;

меморіальний ордер №10655621 від 29 грудня 2021 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за жовтень-грудень 2021 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №4311779 від 13 жовтня 2022 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за січень-березень 2022 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №102948 від 01 листопада 2022 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за квітень-червень 2022 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №7280652 від 22 листопада 2022 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за липень-вересень 2022 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №931250 від 03 січня 2023 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за жовтень-грудень 2022 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №6884142 від 31 березня 2023 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за січень-березень 2023 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №128861 від 01 червня 2023 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за квітень-червень 2023 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №5374400 від 18 вересня 2023 року на суму 495 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за липень-вересень 2023 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №2100795 від 07 листопада 2023 року на суму 165 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за жовтень 2023 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №1478589 від 05 грудня 2023 року на суму 165 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за листопад 2023 року за місце НОМЕР_2;

платіжну інструкцію №9644959 від 30 грудня 2023 року на суму 165 грн., призначення платежу: ОСОБА_1 оплата послуг за автостоянку за грудень 2023 року за місце НОМЕР_2.

Виходячи з вищевказаних платежів, вбачається, що ОСОБА_1 сплачувалися суми за автостоянку в розмірі 165 грн. за місяць, тобто в більшому розмірі, ніж було визначено в договорі від 2006 року.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що договір №01-06-20-84Б/СТ13 про надання послуг від 01 червня 2020 року відповідач не підписувала, відповідно і істотні умови цього договору не погоджувала, отже у останньої було відсутнє волевиявлення на укладення вказаного договору та відсутні підстави для сплачувати нею плату у розмірах інших, ніж ті, що були зазначені в узгодженому сторонами договорі від 2006 року, спростовуються вищевикладеним.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності та відповідно задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Позняки-Автосервіс», виходив з того, що борг позивачем нараховано з липня 2017 року по вересень 2023 року, а позовну заяву до суду подано в листопаді 2023 року, а тому до вимог позову про стягнення заборгованості, нарахованої з липня 2017 року по жовтень 2020 року включно, слід застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувалася.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Також, у п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Позивач ТОВ «Позняки-Автосервіс» звернувся до суду першої інстанції із вказаним позовом 14 листопада 2023 року, що підтверджується штампом Печерського районного суду міста Києва, який міститься на позовній заяві.

З огляду на зазначене та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позивач звернувшись до суду з даним позовом не пропустив строків позовної давності.

Таким чином, висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, нарахованої з липня 2017 року по жовтень 2020 року включно є помилковим.

А відтак, зазначення суду першої інстанції в резолютивній частині рішення про те, що задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності підлягає виключенню з резолютивної частини рішення.

Отже, враховуючи, що відповідач не у повному обсязі виконувала зобов`язання щодо здійснення оплати за утримання машиномісця, що і призвело до утворення заборгованості, а відтак, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за утримання машиномісця в розмірі 22990 грн.

З огляду на те, що відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, остання на вимогу позивача повинна була сплатити інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №201/2288/20 (провадження № 61-7154св22) зазначено, що рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватноправова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства. Касаційний суд зауважував, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення).

Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 22990 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 6107,63 грн. та 3% річних в розмірі 1533,47 грн., однак вказане погіршує становище сторони, яка оскаржує судове рішення, оскільки судом першої інстанції було стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 20000 грн., а відтак, колегія суддів враховуючи принцип заборони повороту до гіршого, вважає за можливе залишити суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 20000 грн., яка визначена судом першої інстанції.

Колегія суддів також враховує, що позивач рішення суду першої інстанції не оскаржує.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки, колегія суддів не в повній мірі погоджується з мотивувальною частиною рішення, а тому судове рішення підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Виключити з резолютивної частини рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року перший абзац про задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: