Справа № 183/5331/24
№ 2/183/2836/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року місто Самар Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дубовенко І.Г., за участю секретаря судового засідання Болкарьової А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним, суд

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 27 травня 2024 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить укладений із порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення Договір дарування нерухомого майна від 16 січня 2024, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар житловий будинок із надвірними побудовами, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 визнати дійсним. А також визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із надвірними побудовами, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 16 січня 2024 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування житлового будинку із надвірними побудовами, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого нотаріальне посвідчення вказаного договору мало відбутись до 01 лютого 2024 року. Так, позивач, як обдарована за актом приймання передачі прийняла зазначене нерухоме майно, а також правовстановлюючі документи на нього. Під час укладення дарування нерухомого майна сторони домовилися про всі істотні умови договору, одна до дня подачі позову до суду відповідач ухиляється від посвідчення укладеного договору нерухомого майна.

Позивач з 17 січня 2024 року фактично вступила у володіння вказаним майном, користується ним, під час розмови з відповідачем телефонним зв`язком останній повідомив, що в найближчий час він не зможе з`явитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору, оскільки у нього на те відсутній вільний час.

Таким чином з 01 лютого 2024 року відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору дарування нерухомого майна, укладеного між ними 16 січня 2024 року, а тому вона вимушена звернутися до суду з означеним позовом.

01 липня 2024 року відповідачем поданий відзив на позов, відповідно до якого ОСОБА_2 визнав повністю позовні вимоги та не заперечує проти задоволення позову, розгляд справи просить проводити без його участі.

03 червня 2024 року у справі відкрите загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені судом.

Позивачем направлено на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов просить задовольнити на підставі наданих суду доказів.

Відповідачем також направлено на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

У зв`язку з неявкою осіб, що беруть участь у справі. фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів не здійснювалося.

Суд, дослідивши підстави позову, відзиву, а також матеріали справи в їх сукупності, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (2/16 частини на підставі рішення суду 183/5224/19 /Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.11.21; Дніпровського апеляційного суду від 12.04.22/; 7/16 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-40 від 09.01.19 виданого Новомосковською ДНК Д/о; а також 7/16 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-41 від 09.01.19 виданого Новомосковською ДНК Д/о).

16 січня 2024 року ОСОБА_2 (далі дарувальник) та ОСОБА_1 (далі обдарована), уклали письмовий договір дарування житлового будинку в надвірними побудовами, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. (держфонд) за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору сторони визначили, що вартість предмета дарування складає 100000 грн. Сторони дійшли згоди про нотаріальне посвідчення даного договору в строк до 01 лютого 2024 року.

В судовому засіданні встановлено, що договір дарування між сторонами зазначеного нерухомого майна нотаріально посвідчений не був.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч. ч. 1, 2, 4 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

За правилами, передбаченими ст. ст. 628 - 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 717 - 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням правочинів, які піддягали нотаріальному посвідченню, дійсними, зокрема в і порядку статті 220 ЦК, суду слід з`ясувати: - чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню; - з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення; - чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений (постанова ВС (КГС) від 22 жовтня 2019 року, справа № 909/68/18).

При вирішенні вказаного спору, суд звертає увагу на те, що договір дарування від 16 січня 2024 сам по собі, в силу положень ст. 719 ЦК України є нікчемним.

Задоволення позовних вимог з підстав ухилення відповідача від нотаріального посвідчення укладеного договору, при наявності в матеріалах справи заяви відповідача про визнання позовних вимог, суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 березня 2019 року у справі №665/2266/16-ц, де зазначено, що визнання позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним з підстав ухилення сторони від його нотаріального посвідчення вказує на відсутність ухилення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 623/2589/17-ц викладені такі правові висновки щодо застосування норми ч.2 ст.220 ЦК України «Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 3 статті 209, частина 1 статті 203 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди».

Отже, для задоволення вимог про визнання дійсним договору дарування нерухомого майна на підставі ч.2 ст.220 ЦК України позивач відповідно до вимог ст.81 ЦПК України має довести існування одночасно двох обставин: факт безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину і втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, а також факт домовленості двох сторін щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами.

Як встановлено у межах розгляду цієї справи, письмовий договір щодо відчуження будинку укладений сторонами у січні 2024 року. Зміст підписаного сторонами договору свідчить про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов, що притаманні такому виду договорів.

З позову вбачається, що нотаріальне посвідчення договору сторони відклали. Станом на час звернення до суду з позовом так і на день розгляду справи, у справі відсутні будь-які докази про те, що позивач вживав заходи із запрошення відповідача до нотаріальної контори для посвідчення договору.

Бездіяльність позивача у питанні усунення невизначеності відносно нерухомого майна, власником якого він себе вважає, суперечить базовим засадам цивільних правовідносин добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, хоча ці умови є обов`язковими для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Окрім іншого, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до положень ст. 210 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такого права, та відповідно договори відчуження нерухомого майна підлягають державній реєстрації та не можуть бути визнані судом укладеними з огляду на положення ст. 220 ЦК України.

З огляду на викладене, позов про визнання права власності на майно повинен пред`являтися на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними і допустимими доказами. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274, 280-282 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним відмовити.

Судові витрати з оплати судового збору покласти на ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г.Дубовенко