Справа № 182/3807/21
Провадження № 2/0182/1347/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.10.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , до Нікопольської міської ради, третя особа Нікопольський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , до Нікопольської міської ради, третя особа Нікопольський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування заявлених вимог представник позивача посилалась на те, що ОСОБА_5 є сином ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та онуком ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На день її смерті у вищевказаній квартирі, окрім позивача, був зареєстрований його батько ОСОБА_6 . Після смерті ОСОБА_7 спадкова справа у нотаріуса не відкривалась. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер і після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 січня 2007 року. На день смерті ОСОБА_6 у вищевказаній квартирі продовжував бути зареєстрований первісний позивач по справі і в 2021 році він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого батька. Однак, державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надав йому відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в якій вказав, що позивачем не надано доказів родинних відносин зі спадкодавцями та не надано правовстановлюючого документа на спадкове майно. Представник позивача зазначає, що у свідоцтві про народження позивача батьком вказано ОСОБА_8 , а матір`ю - ОСОБА_9 . У відповідності до ст.135 СК України, прізвище позивача у свідоцтві про його народження вказано « ОСОБА_10 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 позивач змінив прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 », оскільки мав намір одружитись і дати своїй дружині та майбутнім дітям прізвище рідного батька. Оскільки мати позивача вела асоціальний спосіб життя, знаходилась у місцях позбавлення волі, позивач з дитинства був зареєстрованим та проживав разом з батьком ОСОБА_12 та бабусею ОСОБА_13 по АДРЕСА_1 , і саме вони займались його вихованням та утриманням. Позивач не має можливості самостійно довести свою кровну спорідненість зі своїм батьком та бабусею через Нікопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), оскільки: по-перше, у його у свідоцтві про народження батька зазначено, зі слів матері, у відповідності до ст.135 СК України, і, відповідно, він не є офіційно родичем ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; по-друге, свідоцтва про народження батька позивача ОСОБА_6 не збереглось у його родині. Тому, на підставі викладеного, представник позивача змушена була звернутись до суду та просила встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та онуком ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . А також визнати за ОСОБА_5 право власності, в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, а саме: житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 28,5 м2, загальною площею 41,6 м2, після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2021 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.29-30).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення та 23 липня 2021 року скористався своїм правом і подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує та просить в позові відмовити. При цьому, як на підставу відмови в задоволенні позову, посилається на те, що з часу смерті ОСОБА_6 - батька позивача минуло більше 3 років, а тому Нікопольська міська рада Дніпропетровської області від 28 квітня 2020 року звернулась до суду з заявою про визнання спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відумерлою та просила суд передати у власність територіальної громади м.Нікополя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тому, на підставі викладеного, просять суд в задоволенні позову відмовити (а.с.38-39).

Представник позивача ОСОБА_4 своїм правом на подання відповіді на відзив не скористалась, однак, на адресу суду 22 січня 2024 року надала заяву, в якій зазначила про той факт, що її довіритель ОСОБА_5 загинув на війні, а тому просила суд до участі у справі залучити його правонаступників ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с.118).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року було витребувано у приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Іопеля С.О. належним чином завірені відповідні матеріали (спадкову справу, копії заповіту, витяг зі спадкового реєстру (інформаційну довідку), спадкові договори) після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , який раніше мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.123-124).

Згідно отриманої відповіді на запит суду, було встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_5 , шляхом подання заяви, прийняла дружина померлого ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с.133).

Тому, ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2024 року було вирішено питання про залучення до участі у справі ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , які є правонаступниками прав та обов`язків ОСОБА_5 (а.с.191-192).

29 липня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_4 надійшла заява про зміну предмету позову, згідно якої зазначила наступне.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації. Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь - якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України). За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Так, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. У свою чергу, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Одночасна зміна підстав і предмета позову не допускається. Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто, до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Тому, враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_4 просить суд змінити позовні вимоги, викладені у прохальної частині у справі № 182/3807/21, виклавши їх у наступній редакції: встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Сєров Свердловської області РФ, та онуком ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . А також визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у рівних частинах, право власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно - житлову квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 , житловою площею 28,5 м2, загальною площею 41,6 м2, після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.196-199).

05 серпня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення від представника відповідача, згідно яких він посилається на норми цивільно-процесуального законодавства, яким, як зазначає представник, не передбачена одночасна зміна предмета та підстав позову. Так, відповідно до правової позиції ВС України у складі колегії суддів Касаційного господарського суду за справою № 922/3960/23, що викладена у постанові від 20 лютого 2024 року, одночасна зміна і предмета, і підстави позову не допускається, оскільки, у разі одночасної зміни предмета і підстави позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом. Первісні обставини стосовно позовної вимоги щодо визнання права власності на квартиру зводились до відмови державного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що викладена в вигляді чотирьох постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії (всі постанови датовані 26 травня 2021 року). Постанови видані за результатом звернення ОСОБА_5 . Тобто, саме ОСОБА_5 є особою, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до п.23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Представник позивача намагається не тільки змінити предмет і підставу позову, а й, ставлячи питання про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому порядку права власності, шляхом спадкування за законом, не вказує правових підстав звернення саме до суду з подібною вимогою, не надає до суду відомості про об`єктивну неможливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на квартиру, не надає письмову відмову нотаріуса Кудрявцевій Валерії Олександрівні у видачі такого свідоцтва із вказівкою на підстави такої відмови. Передумовою звернення в суд із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є наявність відмови нотаріуса в оформленні спадщини. Про це неодноразово наголошував Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 16.01.2019 року за справою № 2-390/2006. У постанові Верховного Суду України від 06.10.2021 року у справі № 702/61/20 (провадження № 61-16777св20) зазначено, що зверненню до суду з указаним позовом (про визнання права власності на майно в порядку спадкування) має передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Тому, враховуючи вищевикладене, представник відповідача просить суд в задоволені позову відмовити (а.с.214-219).

В судовому засіданні позивачка викладені обставини в позовній заяві підтримала та на задоволенні позову наполягала.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні викладені обставини в позовній заяві підтримала, просила суд позов задовольнити та додатково суду пояснила, що її довірителька є дружиною захисника України, який загинув, захищаючи Батьківщину, і який все своє життя проживав разом з батьком та бабусею. Після їх смерті він звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмолено у зв`язку з недоведенням родинних відносин між ним та його батьком. Крім цього, її первісний довіритель все своє життя до одруження проживав у спірній квартирі, а після одруження недовго проживав з дружиною і був мобілізований. Прийшовши у відпустку з лав ЗСУ, ОСОБА_5 навідався до квартири та побачив, що співробітниками виконавчого комітету були зламані замки і квартира опечатана. Тому він звернувся до неї за захистом своїх порушених прав. А коли загинув, то за захистом своїх та своєї дитини прав до неї звернулась дружина захисника.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на відзив та заперечення, поданими на позовну заяву, в задоволені позову просив відмовити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Як встановлено судом, 12 червня 2021 року між позивачкою та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб (а.с.173). Від шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.119). ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 загинув, про що свідчить актовий запис № 973, складений 16 червня 2023 року Нікопольським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.121). Згідно витребуваних матеріалів справи після смерті ОСОБА_2 , приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Іопелем С.О., на підставі заяви ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 ,була заведена спадкова справа (а.с.133), проте, свідоцтво про право на спадщину видано не було, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. При цьому, судом, при вирішенні даного питання, враховується та обставина, що первісно позивачем у даній справ був ОСОБА_5 , який мав намір успадкувати майно, яке належало його батькові та померлій бабусі. Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_15 , яка доводиться ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 , бабусею. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_5 , доводиться батьком. Псля їх смерті залишилось спадкове майно, яке ОСОБА_5 мав намір успадкувати та звернувся з цього приводу до державного нотаріуса Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини. Однак, отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з причини недоведення родинних відносин та відсутності оригіналів правовстановлюючих документів, внаслідок чого йому було рекомендовано звернутись до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності. В ході розгляду даної справи, було встановлено, що у свідоцтві про народження ОСОБА_5 його батьком вказано ОСОБА_8 , матір`ю ОСОБА_9 . 14 січня 2021 року ОСОБА_5 змінив прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 » (а.с.7-8). Тобто, наявні підстави для встановлення в судовому засіданні юридичного факту, який породжує юридичні наслідки щодо вирішення питання про спадкування.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Спірні правовідносини щодо встановлення факту, що має юридичне значення, регулюються Главою 6 Розділу IV ЦПК України.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам роз`яснено, що, відповідно до п.1 ч.1 ст.273 ЦПК України (п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України), суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 78 ЦПК України встановлює вимоги, згідно яких доказ вважається допустимим. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Отже, суд може встановити юридичний факт у тому разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів, і, виключно, за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту.

В судовому засіданні на підтвердження та спростування факту родинних відносин були допитані свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ..

Так, свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_11 з 1970-х років, їхні квартири розташовані поруч. ОСОБА_5 знає ще з дня його народження, бо він завжди проживав з батьком та бабусею. ОСОБА_18 трохи молодший за її сина, але вони дружили. В цій квартирі жили Батько ОСОБА_18 , ОСОБА_18 та його дід з бабою. Потім дід помер і ОСОБА_18 залишився проживати з батьком та бабусею, бо його мати покинула сім`ю та проживала окремо. Якийсь час, зовсім недовго, й ОСОБА_18 з нею жив в її родичів. А потім знову повернувся до своїх батька та бабусі. Коли померли бабуся та батько ОСОБА_18 , до нього повернулась в спірну квартиру його мати. І ОСОБА_18 деякий час спільно проживав з нею. Вона завжди знала, що ОСОБА_18 є сином ОСОБА_6 та онуком ОСОБА_7 , однак, про той факт, що в них різні прізвища, їй відомо не було. ОСОБА_19 постійно ріс в неї на очах, тому їй не зрозуміло, чому в нього міськрада забрала квартиру, адже, він був в ній прописаний.

Свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що ОСОБА_11 також доводиться сусідом, по сусідству проживали з 1978 року. ОСОБА_5 дуже добре знає, бо з самого ОСОБА_20 він проживав разом з батьком, матір`ю, дідусем та бабусею, які ним опікувались. Потім дідусь ОСОБА_18 помер, а мати кудись з`їхала. Потім помер батько ОСОБА_18 , впав на сходинках, забив легені і все. В період з 2016 року по 2020 рік він був головою ОСББ «Світлиця» та знав про все, що діється в його будинку. Пам`ятає, що ОСОБА_18 точно був прописаний ив спірній квартирі. ОСОБА_18 завжди називав ОСОБА_12 батьком і вони всі знали, що ОСОБА_18 син ОСОБА_12 і ОСОБА_21 . Він наглядав за квартирою, оскільки в ній після мобілізації ОСОБА_18 до лав ЗСУ, ніхто не проживав. Через деякий час він бачив ОСОБА_5 , який будучи у відпустці, міняв двері у квартирі, вони трохи поспілкувались. А коли до спірної квартири навідалися представники виконкому та стали опечатувати її, він одразу ж почав з`ясовувати, в чому проблема та повідомив, що господар квартири служить в ЗСУ. Але йому відповіли, що це не його справа. Після того, як ОСОБА_18 вдруге прийшов у відпустку, звернувся до нього з питанням щодо опечатаної квартири, а потім, нічого не займаючи, одразу звернувся за правовою допомогою до адвоката.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з наданих сторонами документів, про які було зазначено вище, можливо встановити факт родинних відносин між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_22 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнавши ОСОБА_5 сином ОСОБА_6 та онуком ОСОБА_7 . Тобто, подані документи беззаперечно вказують на родинні відносини між вищевказаними особами. Тому, зважаючи на вищенаведене, обґрунтованість вимог, шляхом подання відповідних доказів знайшли своє підтвердження, що, в даному випадку, свідчить про той факт, що вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується заявлених позовних вимог щодо визнання права власності, то суд, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1217, 1258 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до роз`яснень, викладених пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, первісно і натепер відмовою у вчиненні нотаріальної дії стали підстави щодо підтвердження факту родинних відносин, а тому суд приходить до висновку, що у позивача на даний час відсутні перешкоди для оформлення своїх спадкових прав у нотаріальному порядку.

Таким чином, на думку суду, вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , - задовольнити частково.

Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_22 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнавши ОСОБА_5 сином ОСОБА_6 та онуком ОСОБА_7 .

В інших вимогах відмовити, як передчасних.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал