Справа № 643/2300/24
Провадження № 2/643/1920/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Кашуби Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим в особі представника - адвоката Залеської Анастасії Сергіївни, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, -

у с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача

Позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Залеської А.С. звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 . Також просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилався, що він, ОСОБА_1 , та відповідачка ОСОБА_2 мають спільну дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначив, що він та ОСОБА_2 певний час перебували у фактичних шлюбних відносинах, як чоловік та дружина, однак офіційного шлюбу не укладали, позаяк ОСОБА_2 перебуває з 24.10.2000 в офіційному шлюбі із ОСОБА_4 . Зазначив, що певний час після народження дочки позивач та відповідач проживали разом як сім`я, однак через рік їх відносини почали погіршуватися та на початку літа 2023 року ОСОБА_2 прийняла рішення поновити стосунки зі своїм чоловіком та покинула позивача. Посилався, що позивач та відповідач прийняли рішення, що їх спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживатиме з батьком - ОСОБА_1 . Крім того, як про це зазначив позивач, відповідач погодилась виплачувати позивачу кошти на утримання дитини в добровільному порядку, однак допомогу від відповідача позивач так і не отримував. Посилався, що відповідачка повідомила позивача, що має намір разом із чоловіком переїхати на постійне проживання в інше місто та планує забрати з собою їх спільну дочку. З цією обставиною позивач не погоджується, у зв`язку із чим, ним було прийнято рішення звернутися до суду для визначення місця проживання їх спільної із відповідачем дитини разом з батьком, та про стягнення аліментів на її утримання. Посилався, що позивач проживає разом із дочкою в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить йому та його родині на праві спільної сумісної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05.04.1999 №5-99-177964, однак, як про це зазначив позивач, він проживає з дочкою у вказаній квартирі сам за згодою своїх родичів. Посилався, що для дитини створені належні умови для проживання. Як про це зазначив позивач, він має постійний та стабільний дохід, є лікарем-стоматологом та займається приватною практикою як фізична особа-підприємець. Вихованням та доглядом за дочкою переважно займається сам. З огляду на викладене, враховуючи той факт, що мати дитини має іншу родину, а батько дитини має власне житло, стабільний заробіток та фактично самостійно виховує дитину більше ніж півроку, та має бажання й в подальшому це робити, оскільки заперечує проти проживання його дочки з іншим чоловіком, на думку позивача, мають місце всі підстави для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком.

Аргументи учасників справи

19 березня 2024 року та 29 квітня 2024 року через канцелярію суду від відповідача ОСОБА_2 надійшли заяви про визнання позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. У поданих заявах просила про розгляд справи за її відсутності (а.с. 39, 64).

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради 13 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення та висновок щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 111-115).

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ІНФОРМАЦІЯ_3 09 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, відповідно до змісту якої ІНФОРМАЦІЯ_4 інформацією з приводу позовних вимог ОСОБА_1 не володіє. У поданій заяві представник третьої особи просив про розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. 107-110).

Рух справи

Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 13 березня 2024 року відкрив провадження у справі, залучив до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , розгляд справи ухвалив проводити в порядку загального позовного провадження, призначив проведення підготовчого засідання.

Московський районний суд м. Харкова ухвалою від 12 червня 2024 року закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи.

Участь у справі сторін та інших учасників справи

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 09 жовтня 2024 року, свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, про обставини, які послугували підставою для звернення до суду з даним позовом, пояснив, як про це зазначено у позовній заяві. Посилався, що їх з ОСОБА_2 відносини на момент народження спільної дитини - ОСОБА_3 , були напруженими, позаяк відповідачка не хотіла народжувати дитину, перебуваючи у шлюбі з іншим чоловіком. Зазначив, що він, ОСОБА_1 , наполягав на народженні дитини та одразу визнав себе її батьком. Пояснив, що після цього ОСОБА_2 вирішила повернутися до свого чоловіка, який наполягав, щоб її з ОСОБА_1 . дитина - ОСОБА_3 не проживала з ними. Зазначив, що протягом всього часу, поки відповідачка ОСОБА_2 з`ясовувала відносини зі своїм чоловіком, їх спільна з позивачем дитина - ОСОБА_3 проживала разом з ним, ОСОБА_1 . Посилався, що після того як ОСОБА_2 повернулася до чоловіка, вона повідомила позивачу, що не має наміру приймати участь у вихованні ОСОБА_3 .

На запитання суду ОСОБА_1 пояснив, що десь через рік після народження дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 самоусунулася від виховання дитини. Пояснив, що одразу після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, він та відповідачка, разом з їх спільною дитиною виїхали за межі м. Харкова до Черкаської області, де зареєструвалися як внутрішньо переміщені особи. Зазначив, що після повернення до м.Харкова, ОСОБА_2 взагалі перестала цікавитися дитиною, дочка стала проживати з ним, він її самостійно виховує. Посилався, що раніше ОСОБА_2 приходила до дитини, але більше не приходить, на його думку, відповідачка втратила інтерес до дитини. Зазначив, що грошові кошти на утримання дитини відповідачка надає, але недостатньо та нестабільно.

Представник позивача - адвокат Залеська А.С. у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у пред`явленому позові. Зазначила, що позиція відповідача ОСОБА_2 з приводу місця проживання їх з позивачем спільної дитини була нестабільною, деякий час вона заперечувала проти проживання дитини з батьком. Посилалася, що в судовому засіданні відповідач посилалася, що планує виїхати за межі країни, а відтак позивач бажає отримати офіційний документ, який визначив би місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні 12 червня 2024 року повідомила, що проти задоволення позову ОСОБА_1 вона не заперечує. Зазначила, що їх з позивачем дитина проживає разом з батьком, а вона, ОСОБА_2 , планує поїхати закордон, а тому хоче щоб дитина проживала з батьком. Пояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком на момент народження їх з ОСОБА_1 дитини. У судовому засіданні 09 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_2 пояснила, що їх відносини з ОСОБА_1 не склалися. Зазначила, що вона завагітніла, а ОСОБА_1 вмовив її народити дитину. Посилалася, що ОСОБА_1 буде гарним батьком, а вона, ОСОБА_2 вже має дитину - дочку сімнадцятирічного віку. Зазначила, що на її думку, дитині буде краще проживати з батьком.

На запитання суду відповідач ОСОБА_2 повідомила, що вона ніколи не заперечувала, щоб їх з ОСОБА_1 спільна дитина проживала разом з ним. Пояснила, що вона надає матеріальну допомогу на утримання дитини, коли має таку можливість. Повідомила, що станом на теперішній час дитина їй не потрібна. Повідомила, що наразі вона проживає зі своїм чоловіком, старшою дитиною та своїм батьком. Зазначила, що вона планує виїхати до Чехії або Чорногорії, не заперечує, щоб малолітня ОСОБА_3 залишилася проживати з батьком, та не заперечує проти ухвалення рішення про стягнення з неї аліментів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, скористався процесуальним правом на подання письмових пояснень, у яких просив про розгляд справи за відсутності представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

До письмових пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору додано висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -

ІНФОРМАЦІЯ_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, скористався процесуальним правом на подання письмових пояснень, у яких просив про розгляд справи за відсутності їх представника.

За правилами п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Суд, ураховуючи наведені вище обставини, з`ясувавши думку присутніх у судовому засіданні позивача, представника позивача та відповідача, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи представників третьої особи, проти чого у судовому засіданні не заперечували інші учасники справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 , що знаходить своє підтвердження копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 11 листопада 2021 року Чугуївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №258 (а.с. 9).

Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №9 від 14 червня 2024 року, наданим Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 11 листопада 2021 року реєстратором Чугуївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в Реєстрі зареєстровано відомості про народження ІНФОРМАЦІЯ_5 дитини - ОСОБА_3 , про що зроблено актовий запис №258. Відомості про батька: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; відомості про матір: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 . За бажанням батька та матері та відповідно до спільної заяви батьків про визнання батьківства від 11.11.2021 дитині присвоєно прізвище батька - « ОСОБА_3 » (а.с. 120-138).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого повторно 20 серпня 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 24 жовтня 2000 року уклали шлюб, про що 24 жовтня 2000 року складено відповідний актовий запис №744, після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 » (а.с. 10).

Як убачається з Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 23 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , з 20 жовтня 2023 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець, відомості про види економічної діяльності: 86.23 стоматологічна практика (основний); 86.22 спеціалізована медична практика; 86.21 загальна медична практика; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 86.90 інша діяльність у сфері охорони здоров`я; 47.99 інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 47.74 роздрібна торгівля медичними й ортопедичними товарами в спеціалізованих магазинах (а.с. 14-15).

Як убачається з копії свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділ) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 05 квітня 1999 року, реєстраційний номер 5-99-177264, виданого 08 квітня 1999 року, запис у реєстровій книзі за №П-5-48186, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 52,2 кв.м., на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 по частці кожному (а.с. 24-25).

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11 березня 2024 року, отриманою з Реєстру територіальної громади міста Харкова за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані особи: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 та з 21 лютого 2024 року - ОСОБА_3 (а.с. 29).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 , що знаходить своє підтвердження Відповіддю №485538 від 11.03.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с. 31).

Як убачається з Довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №337, виданої 12 березня 2024 року ТОВ «Небозвід», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для виконання обов`язків батьківства відсутні (а.с. 43).

Згідно з Висновком щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком, ОСОБА_1 , №338 від 10.09.2024, наданого Департаментом служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком, ОСОБА_1 (а.с. 115).

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§76).

У §54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Так, як убачається зі змісту пред`явленого позивачем позову, останній посилається, що має постійний та стабільний дохід, є лікарем-стоматологом, займається приватною практикою як фізична особа - підприємець, вихованням та доглядом за дочкою переважно займається сам.

Водночас, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин того, що він здійснює медичну практику та отримує, у зв`язку з цим, дохід, як і не містять матеріали справи жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 взагалі отримує будь-який дохід. У свою чергу, реєстрація позивача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізичної особи-підприємця жодним чином не доводить обставини того, що позивач здійснює медичну практику та отримує від її здійснення дохід, а доводить лише наявність в останнього статусу підприємця.

Що стосується посилань позивача у пред`явленому позові на те, що він разом з малолітньою дочкою проживає в квартирі АДРЕСА_1 , що ним підтверджується копією акта від 03.01.2024, то суд керується таким.

Так, як убачається з матеріалів справи, позивачем до позову додано копію акту від 03.01.2024, згідно з яким, особи, які підписали акт, підтверджують, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , останні півроку постійно проживає разом із своєю малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_1 . В акті зазначено, що його підписали: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_12 , кв. АДРЕСА_5 ; ОСОБА_13 , кв. АДРЕСА_6 ; ОСОБА_14 , кв. АДРЕСА_7 ; ОСОБА_15 кв. АДРЕСА_8 ; ОСОБА_16 , кв. АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 ; АДРЕСА_11 ; ОСОБА_17 , кв. АДРЕСА_12 .

Надаючи оцінку копії вказаного вище акту, суд зважає на те, що достовірно встановити обставини того, що він підписаний особами, зазначеними в акті, не передбачається за можливе, позаяк справжність підписів вказаних осіб у даному акті не засвідчено у встановленому законом порядку. Разом з тим, позивачем та його представником клопотання про виклик та допит осіб, які підписали акт, як свідків, не заявлялося, а відтак, про обставини того, що наданий суду акт було підписано саме зазначеними в ньому особами можна лише припускати, а, відповідно до вимог ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, як це закріплено вимогами ч. 4 ст. 12 ЦПК України.

Що стосується наданого суду Витягу з Реєстру територіальної громади №2024/001829955 від 21.02.2024, про зареєстрованих за адресою - АДРЕСА_2 , осіб, та з якого вбачається, що за вказаною адресою перебуває на реєстраційному обліку малолітня дочка сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то суд зважає на те, що за вказаною адресою малолітня ОСОБА_3 була зареєстрована лише напередодні пред`явлення позивачем до суду даного позову (за два тижні).

На запитання суду позивач зазначив, що він не мав можливості раніше зареєструвати місце проживання дочки за адресою його місця проживання, позаяк цьому перешкоджало повномасштабне вторгнення рф на територію України, в зв`язку з чим він разом з дочкою був вимушений евакуюватися до Черкаської області та зареєструватися там, як внутрішньо переміщені особи. Водночас, жодного доказу на підтвердження обставин того, що позивач разом з дочкою зареєстровані як внутрішньо переміщені особи суду не надано, клопотань від позивача та його представника про витребування доказів до суду не надходило.

Відтак, реєстрація місця проживання малолітньої дочки сторін за адресою зареєстрованого місця проживання позивача саме напередодні пред`явлення до суду даного позову, за відсутності інших належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження проживання дитини сторін з позивачем, не дає суду підстав вважати, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з батьком.

Серед іншого, на доведення обставин того, що малолітня дочка сторін перебуває на утриманні позивача матеріали справи не містять жодних доказів, більш того, як судом зазначалося вище, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності в нього будь-якого доходу.

Щодо посилань позивача у пред`явленому позові на те, що ним, як батьком дитини для дочки створені належні умови для проживання, то доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи також не містять.

З приводу доводів позовної заяви щодо належності ОСОБА_1 на праві власності квартири АДРЕСА_1 , суд звертає увагу, що позивачем на підтвердження таких обставин надано копію свідоцтва про право власності на житло, виданого 08 квітня 1999 року, водночас, актуальних відомостей на підтвердження права власності позивача на вказане жиле приміщення станом на день пред`явлення до суду позову - 08 березня 2024 року, суду не надано, на наявність перешкод в отриманні таких доказів позивач та його представник не посилалися, клопотань від позивача та його представника про витребування таких доказів до суду не надходило. Разом з тим, суд бере до уваги, що за адресою вказаного жилого приміщення, загальною площею 52,2 кв.м, значяться зареєстрованими п`ятеро осіб: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , та з ІНФОРМАЦІЯ_13 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, з приводу висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, суд зазначає, що посилання у висновку, складеному 10 вересня 2024 року на те, що ОСОБА_1 має самостійний дохід, не містять посилань до докази, на підставі яких Департамент служб у справах дітей дійшов такого висновку.

Що стосується посилань у висновку на довідку Амбулаторії «Орленок», згідно з якою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обслуговується в амбулаторії з 10.11.2021, на прийом до лікаря - педіатра дитину приводив батько ОСОБА_1 , то суду позивачем такого доказу не надано. Більш того, посилання на те, що дитину до лікаря-педіатра приводив батько не свідчить про те, що дитина проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, а лише підтверджує дотримання батьком дитини батьківських обов`язків відповідно до закону.

Водночас, суд звертає увагу, що, як про це зазначено у Висновку, обставини щодо доцільності визначення місця проживання дитини разом з батьком були встановлені шляхом вивчення наданих документів, натомість, такі документи позивачем суду не надавалися.

Не зайвим суд вважає за необхідне відмітити, що в основу висновку покладено те, що мати дитини ОСОБА_2 надала свої письмові пояснення, в яких зазначила, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає разом з батьком ОСОБА_1 , вона, як мати не заперечує проти визначення місця проживання дочки з батьком. Разом з тим, з висновку не вбачається жодних відомостей про те, що органом опіки та піклування проводилося обстеження умов проживання дитини, батьків, як це закріплено вимогами ч. 5 ст. 19 Сімейного Кодексу України, а тому таке твердження у висновку є необґрунтованим.

З огляду на наведене вище, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , позаяк висновок є недостатньо обґрунтованим, відомості, зазначені у висновку, не знаходить свого підтвердження доказами, висновок фактично ґрунтується на письмових поясненнях матері малолітньої дитини - ОСОБА_2 , які органом опіки та піклування у встановленому законом порядку не перевірялися.

Як виснував Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року, прийнятій у справі №352/2324/17, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова).

За правилами частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За приписами частини першої, другої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Відтак, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 15 червня 2020 року у справі №588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі №524/10054/16).

Надаючи оцінку визнанню відповідачем ОСОБА_2 позову, то суд враховує, що після постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі від 13 березня 2024 року на адресу Московського районного суду м. Харкова вже 19 березня 2024 року надійшла заява від відповідачки ОСОБА_2 про визнання позову з посиланням на номер справи №643/2300/24. Водночас, суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 ухвалу про відкриття провадження у справі №643/2300/24 від 13 березня 2024 року не отримувала, ухвала повернулася до суду, як неотримана відповідачем 25 березня 2024 року, з довідкою про причини повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою».

Посилання відповідачки на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком не свідчить про наявність беззаперечних підстав для визначення місця проживання малолітньої дочки з батьком, як і не свідчить про те, що проживання малолітньої дитини з матір`ю є таким, що суперечитиме інтересам дитини.

Посилання відповідачки на те, що в неї є інша дитина - дочка сімнадцятирічного віку, з якою вона має намір виїхати закордон, суд не бере до уваги, позаяк на підтвердження таких доводів відповідачкою не надано жодного доказу.

Ухвалюючи рішення у справі про визначення місця проживання спільної дитини сторін з позивачем та стягнення аліментів на утримання дитини суд не може керуватися виключно фактом визнання позову відповідачкою, у свою чергу, на доведення обставин, на які позивач посилається в обґрунтування пред`явлених позовних вимог, останнім не надано жодних доказів, а відтак, суд позбавлений можливості встановити обставини справи, які підлягають урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії.

Разом з тим, позивачем не надано доказів, які б свідчили, що проживання дитини з матір`ю суперечитиме інтересам малолітньої дочки сторін, яка є дівчиною трирічного віку, не надано доказів щодо неспроможності відповідачки піклуватися про малолітню дитину, не наведено обґрунтованих доводів та не надано доказів щодо спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто. Крім того, визнання відповідачкою позову свідчить про відсутність спірного питання між батьками щодо місця проживання їх спільної малолітньої дитини.

Водночас, суд зважає на те, що позивач є особою, яка може бути призвана на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та, беручи до уваги наведені вище обставини, надані суду докази у їх сукупності, ураховуючи факт реєстрації місця проживання дитини за адресою реєстрації позивача безпосередньо перед пред`явленням до суду даного позову, наявні підстави вважати, що позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини шляхом пред`явлення позову про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів фактично з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

З огляду на наведені вище обставини, суд доходить висновку, що у прийнятті визнання відповідачем позову слід відмовити.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц).

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як це унормовано положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але під час розгляду даної справи цього зроблено не було.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене вище, всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком та похідної вимоги про стягнення аліментів задоволенню не підлягає.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а саме, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 12, 81, 82, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого в особі представника - адвоката Залеської Анастасії Сергіївни, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55, ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_13 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено і підписано 17 жовтня 2024 року.

Суддя: Я.Ю. Семенова