Справа № 367/5889/24
Провадження №2/367/4387/2024
УХВАЛА

Іменем України

про залишення без руху

18 жовтня 2024 року м. Ірпінь

Суддя Ірпінського міського суду Київської області Одарюк М.П., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановила:

19 червня 2024 року позивачка звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Ірпінського міського суду від 25 липня 2024 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу була залишена без руху, оскільки у відповідності до матеріалів позову, встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача на території України не вбачається можливим, а також не вбачається можливим встановити, що майно відповідача або його місце роботи, знаходяться на території м. Ірпеня Київської області.

29 липня 2024 року позивачка надала суду письмову заяву - повідомлення про відповідність позовної заяви вимогам ЦПК України, в якій зазначила, що останнє відоме позивачці місце проживання відповідача було на території України разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , а таким чином позивачем у повному обсязі було виконано усі обов`язкові вимоги до позовної заяви, які встановлені процесуальним законом.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу була повторно залишена без руху, оскільки у відповідності до матеріалів позову, встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача на території України не вбачається можливим, а також не вбачається можливим встановити, що майно відповідача або його місце роботи, знаходяться на території м. Ірпеня Київської області.

19 серпня 2024 року представником позивача через електронний суд подана заява про відповідність позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вимогам ЦПК України, а тому просила повторно переглянути норми процесуального закону і подані матеріали позову і невідкладно вирішити питання про відкриття провадження у справі.

Із відповіді начальника Ірпінського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 30.08.2024 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявними обліками Ірпінського об`єднаного відділу запитувана особа не виявлена.

05 вересня 2024 року представником позивача через електронний суд подана заява про відповідність позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу вимогам ЦПК України, а тому просила втретє переглянути норми процесуального закону і подані матеріали позову і невідкладно вирішити питання про відкриття провадження у справі.

Із відповіді заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 16.09.2024 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01.01.2022 року по час надання відповіді не звертався до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області з питань оформлення посвідки на тимчасове/постійне проживання в Україні.

Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позовна заява подана з порушенням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України та підлягає залишенню без руху, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.ст.185, 187 ЦПК України при вирішенні питання про відкриття провадження у справі суддя перевіряє дотримання встановлених правил підсудності.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї копій документів, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання у місті Зугрес Донецької області та як внутрішньо переміщена особа проживає за адресою: Київська область, Бучанський район, м. Ірпінь, водночас відповідач ОСОБА_2 є громадянином Грузії та не має зареєстрованого у відповідності до законодавства України місця проживання або перебування на території України.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка обрала підсудність за місцем своєї реєстрації.

Суд зазначає, що порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у ст.77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).

Будь-яких доказів спільного проживання сторін на території України, наявності або відсутності угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність справи про розірвання шлюбу судам України або іноземним судам, позивачем не надано. Також, позивачем не надано доказів існування домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Приписами ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Загальні правила підсудності цивільних справ судами України визначаються стосовно іноземців так само, як і стосовно громадян України.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.2 ст.28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Разом з тим, матеріали позовної заяви не містять відомостей, які б надавали позивачці право скористатися даною нормою закону, відсутні відомості про домовленість подружжя розглядати справу за місцем проживання позивача, відсутні відомості про перебування на утриманні позивачки малолітніх, неповнолітніх дітей, відсутні відомості про негативний стан здоров`я позивачки.

Вимогами ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право», подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Відповідно до ст.80 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.

Отже суд, який відкриває провадження у справі, зобов`язаний повідомити про подачу позову, час і місце судового засідання всіх учасників процесу, в тому числі й нерезидента.

Згідно із п. 2.3 розділу ІІ Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та ДСА України від 27.06.2008 №1092/5/54, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України.

Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову.

У відповідних випадках документи, що підлягають врученню, можуть бути складені або перекладені на ту мову, яку, як є підстави вважати, розуміє особа, якій необхідно вручити документи.

Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок забезпечити подання до суду належно оформлених, перекладених, нотаріально посвідчених документів, після чого вони надсилаються судом у порядку повідомлення, визначеного Інструкцією про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень», затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації від 27 червня 2008 року №1092/5/54, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 02 липня 2008 року № 573/15264.

Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідачем по справі є громадянин Грузії.

Суд зауважує, що відповідно до вимог ст. 190, 498 та 499 ЦПК України вручення відповідачеві ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та доданих до неї документів здійснюється шляхом звернення суду України з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Враховуючи ту обставину, що на сьогодні діє договір про правову допомогу між Україною та Республікою Грузія, позивачу необхідно надати завірений переклад позовної заяви з додатками для відповідача на мову запитуваної сторони, оформивши позовну заяву відповідно до Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги у цивільних справах, щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України 27 червня 2008 року № 1092/5/54, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2008 року за № 573/15264.

Окрім того, згідно пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до позовної заяви про розірвання шлюбу додаються: оригінал свідоцтва про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, повинна була подати до суду оригінал свідоцтва про укладення шлюбу.

В порушення наведених положень статті 175 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем в якості доказу надано копію свідоцтва про укладення шлюбу, а не оригінал свідоцтва про укладення шлюбу.

Водночас, у випадку відсутності оригіналу свідоцтва про укладення шлюбу у позивача, вона не позбавлена можливості звернутись до відповідного органу із заявою про отримання повторного свідоцтва про укладення шлюбу.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду із заявою про розірвання шлюбу, повинен надати суду оригінал свідоцтва про укладення шлюбу, однак у матеріалах, доданих до позову, оригінал даного свідоцтва відсутній.

На підставі вищевикладеного, приходжу до обґрунтованого висновку, що позовна заява подана без додержання вимог ст.175 та ст.177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України - суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач, відповідно до ухвали суду, у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо заявник не усуне недоліки заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається заявникові.

За вказаних обставин заява повинна бути залишена без руху, а позивачу необхідно надати строк для усунення вказаних у мотивувальній частині ухвали недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання цієї ухвали.

Також, судом при винесенні ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 p.), яка виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист, залишення позовної заяви без руху жодним чином не перешкоджає позивачу у доступі до правосуддя після усунення недоліків позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 175, 177, 185, 260 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання ним копії ухвали та попередити, що у разі невиконання ухвали у визначений термін, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: М.П. Одарюк