КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

20 лютого 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Горева К.С. надіслала до суду першої інстанції заяву про залишення позовної заяви без розгляду з підстав того, що договір позики, укладений 20 листопада 2020 року між позивачем та відповідачем, містить арбітражне застереження, відповідно до якого будь-який спір, що виникає з цього договору або у зв`язку з ним, передається в арбітраж у Лондоні, Великобританія, та/або Києві, Україна.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Прибильський В.Г. заперечував проти залишення позовної заяви без розгляду, посилаючись на те, що переклад і тлумачення слова «arbitration» має різне значення, а саме не як міжнародний комерційний арбітраж, а має зміст «розбір спору», «розгляд суперечностей». При цьому цивільно-правові відносини виникли між фізичними особами, тому міжнародний комерційний арбітраж не може розглядати даний спір.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 01 травня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Прибильського В.Г. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, й порушення норм процесуального права, та відмовити у задоволенні заяви відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідно до контексту та змісту пункту 13.1 договору позики слово «arbitration» перекладається та тлумачиться не як міжнародний комерційний арбітраж, а має зміст «розбір спору», «розгляд суперечностей». Таким чином пункт 13.1 договору має зміст, що у разі виникнення суперечностей по договору позики спір може розглядатись за законодавством Англії та Уельсу та по законодавству України і будь який спір може бути переданий для розгляду суперечностей (розбору спору) до Лондону, Велика Британія та/чи Києва, Україна.

Виходячи із змісту положень Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», на вирішення міжнародного комерційного арбітражу може бути передано лише справу, сторонами якої є саме юридичні особи, комерційні підприємства, а тому міжнародний комерційний арбітраж не може розглядати спори, які виникли між фізичними особами.

Водночас дія Закону України «Про третейські суди» не поширюється на міжнародний комерційний арбітраж. Пунктом 12 частини першої статті 6 вказаного Закону також передбачено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Великої Британії, тобто являється нерезидентом України, спір між ним та відповідачами не підлягає розгляду в третейських судах.

Отже, спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не підлягає розгляду ані в міжнародному комерційному арбітражі, ані в третейському суді, тому, задовольняючи заяву відповідача та залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції позбавив позивача права на судовий захист та на поновлення порушених прав, оскільки у нього відсутня правова можливість захистити свої права в будь-якому третейському суді і він має право звернутись за захистом своїх прав лише до суду загального юрисдикції.

Крім того суд не врахував, що пункт 13.1 договору позики не містить визначений арбітражний (третейський) суд (назву, місце його знаходження, організацію, при якій діє відповідний суд), не містить назву арбітражного (третейського) суду, не визначено регламент, за яким має виконуватись розгляд в арбітражному суді, не визначено кількісний склад суддів, що вказує на відсутність узгодженості наміру сторін щодо передачі справи на розгляд у відповідний арбітражний (третейський) суд у разі виникнення спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору позики.

Викладені вище обставини справи, умови договору позики та висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 28 серпня 2018 року в справі № 906/493/16, підтверджують, що положення пункту 13.1 договору не можуть розглядатись як арбітражне застереження, та, навіть, якщо припустити, що пункт 13.1 містить арбітражне застереження, то вищенаведене свідчить, що таке застереження не може бути виконано, а тому позовна заява ОСОБА_1 підлягає розгляду саме в суді загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства, а не в арбітражному (третейському) суді.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Горевої К.С. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно розтлумачив умови пункту 13.1 договору позики згідно наданого позивачем перекладу з англійської мови на українську та дійшов обґрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки суд загальної юрисдикції позбавлений можливості розгляду пред`явлених позовних вимог у цій справі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, проведеному в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду,представник позивача - адвокат Прибильський В.Г. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Горева К.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду без змін.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася і явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомила, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що пунктом 13.1 договору позики, укладеним 20 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визначено, що цей договір регулюється та тлумачиться відповідно до законодавства Англії та Уельсу та законодавства України, і будь-який спір, що виникає з цього договору або у зв`язку з ним, передається в арбітраж у Лондоні, Великобританія, та/або Києві, Україна.

Доказів того, що цей пункт договору позики був визнаний судом недійсним, втратив чинність чи не може бути виконаний стороною позивача не надано, а тому наявні підстави, передбачені пунктом 6 частини першої статті 257 ЦПК України, длязалишення позовної заяви без розгляду.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою та другою статті 21 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

Статтею 1 Закону України «Про третейські суди» визначено, що цей Закон регулює порядок утворення та діяльності третейських судів в Україні та встановлює вимоги щодо третейського розгляду з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Дія цього Закону не поширюється на міжнародний комерційний арбітраж.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України (пункт 12 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди»).

Відповідно до частини першої статті 7, частини шостої статті 8 Закону України «Про третейські суди» в Україні можуть утворюватися та діяти постійно діючі третейські суди та третейські суди для вирішення конкретного спору (суди ad hoc). Порядок утворення третейського суду для вирішення конкретного спору визначається третейською угодою, умови якої не можуть суперечити положенням цього Закону.

За змістом частин першої, четвертої, шостої статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, у якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008, ухваленого у справі №1-3/2008 (справа про завдання третейського суду) підтверджено, що практика звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п`ятою статті 55 Конституції України.

Наявність дійсного третейського застереження та обов`язковість звернення до третейського суду за наявності волі на розгляд справи третейським судом, не є обмеженням права сторони на судовий захист, гарантованих статтею 6 Конвенції, статтею 55 Конституції України. Водночас, норми Закону України «Про третейські суди» гарантують, у даному випадку, учасникам цивільних відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення цивільного спору альтернативним шляхом. (Аналогічний висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 913/17/18).

Водночас, частиною першою статті 7 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» визначено, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Згідно зі статтею II Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року (Нью-Йорк), яка набула чинності для України 10 січня 1961 року (далі - Нью-Йоркська конвенція) кожна договірна держава визнає письмову угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати в арбітраж усі або будь-які спори, що виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-яким конкретним договірним або іншим правовідношенням, об`єкт якого може бути предметом арбітражного розгляду. Термін «письмова угода» включає арбітражне застереження в договорі, або арбітражну угоду, що підписана сторонами, або що міститься в обміні листами або телеграмами.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2022 року у справі № 824/116/21 зазначено, що «арбітражна угода володіє позитивним і негативним ефектом: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який відноситься до обсягу арбітражного угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав на використання судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним на вирішення спору за умови відсутності укладеної між сторонами подібної арбітражної угоди. Відповідно до принципу «competence-competence» арбітражний суд наділений повноваженнями вирішувати питання, чи має він компетенцію на розгляд того чи іншого спору між сторонами арбітражного застереження».

Отже, уклавши арбітражне застереження, сторони реалізують своє волевиявлення на звернення до міжнародного комерційного арбітражу і повинні виконувати обов`язки, які випливають з арбітражного застереження.

Суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (статті 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»).

Аналогічні положення закріплені і в пункті 6 частини першої статті 257 ЦПК України, відповідно до якого суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Тлумачення пункту 6 частини першої статті 257 ЦПК України свідчить, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: 1) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення третейського суду, і наявні наступні умови: 2) від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді; 3) третейська угода не є недійсною; угода не втратила чинність; третейська угода може бути виконана.

У справі, яка переглядається встановлено, що 20 листопада 2020 року в м. Києві, Україна, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів на загальну суму 100 000 доларів США.

В пункті 13.1 розділу 13 «Арбітраж та застосовне право» договору позики сторонами визначено, що цей договір регулюється та тлумачиться відповідно до законодавства Англії та Уельсу та законодавства України, і будь-який спір, що виникає з цього договору або у зв`язку з ним, передається в арбітраж у Лондоні, Великобританія, та/або Києві, Україна.

Отже, між сторонами в письмовій формі не було укладено третейської угоди у вигляді третейського застереження у договорі позики від 20 листопада 2020 року, сторони дійшли згоди саме про передачу до міжнародного комерційного арбітражу всіх спорів, які можуть виникнути між ними у зв`язку з виконанням зобов`язань за договором позики, тобто між ними наявна арбітражна угода у вигляді арбітражного застереження.

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , районний суд помилково застосував положення пункту 6 частини першої статті 257 ЦПК України, не звернувши увагу на те, що вказана норма стосується виключно випадків коли між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення третейського суду (третейське застереження), тоді як у даній справі між позивачем та відповідачем була укладена арбітражна угода у вигляді арбітражного застереження в договорі

При цьому у постанові від 28 серпня 2018 року в справі № 906/493/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та не перевірив доводи представника позивача про те, що з огляду на зміст пункту 13.1 договору позики арбітражна угода (застереження) фактично не може бути виконана, а фізичні особи не можуть бути стороною арбітражної угоди й, відповідно, арбітражного спору, який може виникнути в подальшому.

Крім того, у порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд неправильно визначив норму процесуального законодавства, на підставі якої представник відповідача - адвокат Горева К.С. просила залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Зі змісту відповідної заяви вбачається, що підставою для залишення позову без розгляду представник відповідача визначила пункт 12 частини першої статті 257 ЦПК України, відповідно до якого суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Колегія суддів зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

У даному випадку залишення позовної заяви без розгляду з підстав, наведених в оскаржуваному судовому рішенні, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Отже, у суду першої інстанції не було достатніх і обґрунтованих підстав залишати позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду відповідно до пункту 6 частини першої статті 257 ЦПК України, останньому належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому за наведених вище підстав оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а висновок суду щодо залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим та передчасним, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва 01 травня 2024 року скасувати, справу № 761/19323/22 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній