Справа № 760/7930/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3163/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Оксюта Т.Г., у цивільній справі № 760/7930/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначив, що 11 листопада 2021 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 334 224,00 грн. строком до 11 грудня 2021 року. За період з 11 листопада 2021 року по 28 червня 2022 року ОСОБА_1 повернув йому лише 295 110,00 грн. Відповідно, залишок боргу за договором становить 39 114,00 грн. Крім того, умовами договору позики вони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість в сумі 39 114,00 грн. та неустойку в розмірі 125 334,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики №К111121-1 від 11.11.2021 в розмірі 39 114,00 грн., неустойку в розмірі 125 334,00 грн., судовий збір в розмірі 1 644,48 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 . Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, що позбавило його можливості надати свої заперечення проти позову. Суд першої інстанції помилково вважав встановленим, що ним було частково повернуто позику ОСОБА_2 в сумі 295 110,00 грн. Зазначає, що з моменту укладення договору позики ним не було здійснено жодного платежу на користь ОСОБА_2 . При цьому від самого ОСОБА_2 йому стало відомо, що сума повернення позики - 295 110,00 грн. є сумою, яка була врахована ОСОБА_2 начебто від реалізації переданого йому в заставу автомобіля марки Mercedes Benz CLS 550, 2011 року випуску. Разом з тим, вказана сума є набагато нижчою за реальну ринкову вартість такого автомобіля. Згідно договору застави сторони оцінили його вартість у 633 600,00 грн., що було еквівалентно 24 000,00 доларів США. Станом на листопад 2023 року вартість автомобіля марки Mercedes Benz CLS 550, 2011 року випуску, починається з 750 000,00 грн., що повністю покриває заборгованість за договором позики, яка разом із розміром неустойки за період з 12 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року складає 581 549,76 грн. Крім того, зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2021 року на вказаний автомобіль було накладено арешт. А отже, здійснюючи реалізацію автомобіля, позивач здійснив незаконні дії, що підпадають під кваліфікацію ст. 338 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа призначена до розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи документами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 11 листопада 2021 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики №К111121-1, відповідно до п. п. 1, 5 якого ОСОБА_2 передав у позику ОСОБА_1 кошти в сумі 334 224,00 грн., що за курсом продажу долару США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 12 660,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути надану йому позику не пізніше ніж через один місяць з моменту укладення даного договору, тобто до 11 грудня 2022 року.

Пунктом 11 договору визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним Договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів за даним договором позики в розмірі 334 224,00 грн. підтверджується відповідною розпискою від 11 листопада 2021 року.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, ОСОБА_2 посилався на те, що у передбачений договором строк ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, станом на 28 червня 2022 року відповідач повернув йому 295 110,00 грн., таким чином, відповідач має повернути залишок заборгованості який складає 39 114,00 грн., а також сплатити неустойку, яку він зменшив з 1% до 0,5% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості, по 24 лютого 2022 року в розмірі 125 334,00 грн.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_2 надав суду копію договору позики №К111121-1 від 11 листопада 2021 року та розписки про отримання коштів від 11 листопада 2021 року, відповідно до яких він надав ОСОБА_1 позику в сумі 334 224,00 грн., що за курсом продажу долару США в АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору становило 12 660,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути надану йому позику в строк до 11 грудня 2022 року.

ОСОБА_1 не оспорював укладення ним вказаного договору позики та отримання коштів за договором, а також не надав доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань щодо повернення позики.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 звернув стягнення на предмет застави, переданий в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, а саме, на автомобіль марки Mercedes Benz CLS 550, 2011 року випуску, реальна вартість якого є набагато більшою за розмір заборгованості за договором позики, у зв`язку з чим, на його думку, у ОСОБА_2 було відсутнє право на стягнення спірної суми коштів.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження звернення стягнення позивачем ОСОБА_2 на предмет застави, а саме, автомобіль марки Mercedes Benz CLS 550, 2011 року випуску, в рахунок погашення заборгованості за договором позики №К111121-1 від 11 листопада 2021 року, а також на підтвердження вартості, за якою він був реалізований, та вартості за якою він міг бути реалізований, у зв`язку з чим, у суду відсутні достатні підстави для висновку про безпідставність вимог ОСОБА_2 про стягнення із нього залишку заборгованості та неустойки.

Колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що дії ОСОБА_2 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 338 КК України, оскільки перевірка вказаних доводів не узгоджується із предметом доказування в даній справі.

Також, ОСОБА_1 не було надано доказів на спростування розрахунків заборгованості, що були наведені ОСОБА_2 .

При цьому колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що розмір неустойки за договором за період з 12 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року мав становити 247 325,76 грн., тоді як ОСОБА_2 за весь час прострочення виконання зобов`язань за договором просив стягнути неустойку в розмірі 125 334,00 грн., що є набагато меншим за розмір неустойки, розрахований відповідачем.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року - без змін.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення .

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді