справа № 757/211/22-ц головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (далі - КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО») у розмірі 433 грн. 96 коп., що були сплачені на погашення боргу за послугою централізованого опалення, який виник внаслідок проведеного перерахунку вартості послуг централізованого опалення за опалювальний сезон 2020-2021 рр.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , де він і проживає.

Протягом опалювального сезону 2020-2021 рр. послуги з централізованого опалення позивачу надавало КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО». Позивач сплачував нараховану вартість вказаних послуг за 2020-2021 рр.

Після проведення оплати у травні 2021 року за квітень 2021 року заборгованості перед відповідачем з оплати зазначених послуг не було.

У липні 2021 року КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснив перерахунок вартості послуг централізованого опалення за опалювальний сезон 2020-2021 роки в частині витрат на опалення місць загального користування (далі - МЗК), нарахувавши позивачу додатково до раніше нарахованих і оплачених послуг ще 433 грн. 96 коп.

На його звернення до КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» позивач отримав відповідь, що такі донарахування за послуги з централізованого постачання теплової енергії були здійснені відповідно до Методики розрахунку нарахувань за опалення місць загального користування, затверджену наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 (далі - Методика № 359).

Проте, Методика № 359 втратила чинність у 2018 році, тому вона не може бути застосована для проведення перерахунку з донарахуванням боргу позивачу. На думку позивача, оскільки нарахування здійснені відповідачем неналежним чином, що призвело до збільшення ціни централізованого опалення, наданого позивачу у опалювальному сезоні 2020-2021 рр., результати цього розрахунку слід анулювати, а кошти, сплачені відповідачу, підлягають поверненню.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 433 грн. 96 коп.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує, що нарахування плати за централізоване опалення споживачу ОСОБА_1 у період до 31 жовтня 2021 року проводилися відповідно до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» № 2119, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 №1875-IV, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 №2189, Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 та іншими нормативно-правовими актами у сфері житлово-комунальних послуг. Співвласники будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не обрали модель договірних відносин, тому з 01 листопада 2021 року відносини з КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» врегульовуються індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії. Зазначений будинок, у якому проживає ОСОБА_1 , обладнаний вузлом комерційного обліку теплової енергії та частина квартир обладнана вузлами розподільного обліку теплової енергії. Після отримання показань вузлів розподільного обліку (квартирних вузлів) теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , якщо вони відрізняються від розрахункових за показаннями будинкового засобу обліку, КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснює коригування плати за надану послугу з централізованого опалення в наступному розрахунковому періоді, шляхом зміни обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається у платіжному документі (квитанції) наступного за здійсненням коригування розрахункового періоду. Тобто, з початку опалювального сезону 2020/2021 рр. обсяг теплової енергії, визначений на опалення МЗК, нараховувався та визначався підприємством відповідно до Закону №2189, Закону №2119, Правил №630 та Методики №315, проте, на виконання рекомендацій Антимонопольного комітету необхідно було зробити перерахунок за спожите опалення (розрахунок здійснювався по загальнобудинковому засобу обліку + місця загального користування, відповідно до п.п. 11, 12 Правил №630 та Методики №359, що у подальшому й призвело до перерахунку (донарахування) за опалення МЗК у сумі 433 грн. 96 коп. При цьому, на думку апелянта, судом першої інстанції не було надано належної оцінки та обґрунтуванням, викладеним у відзиві на позовну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. На думку позивача, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оскільки для перерахунку вартості послуг з централізованого опалення за опалювальний сезон 2020-2021 рр. у сумі 433 грн. 96 коп. відповідачем використано не чинну на момент перерахунку Методику №359. При цьому, судом правильно встановлено, що позивач сплатив вказані кошти та претендує виключно на їх повернення як надмірно сплачених.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2015 року індексним номер 46098663.

Згідно з рахунком-повідомленням станом на 01 серпня 2021 року за адресою: АДРЕСА_3 , рахується 433 грн. 96 коп. сума до сплати за особовим рахунком.

У відповідності до рахунку-повідомлення за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 01 вересня 2021 року, вказана сума у розмірі 433 грн. 96 коп. була сплачена у серпні 2021 року, що включена до загальної суми оплати у розмірі 709 грн. 77 коп., що додатково підтверджується квитанцією про оплату №101476674 від 26 серпня 2021 року.

03 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» (КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО») із претензією щодо неправомірного нарахування вказаної заборгованості та проведення перерахунку та скасування боргу.

КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» надало відповідь ОСОБА_1 від 22.09.2021 року №30/3/2/15050 про те, що такі донарахування за послуги з централізованого постачання теплової енергії були здійснені на виконання рекомендацій Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (Відділення), що надійшли в червні 2021 року. Підприємство провело коригування нарахувань за послуги з централізованого опалення відповідно до вимог Методики № 359 зокрема і за адресою: АДРЕСА_3 . Отже, у липні та серпні здійснено перерозподіл теплової енергії в межах обсягів по будинку за наведеною адресою і як наслідок проведено коригування в бік зменшення або збільшення за кожним особовим рахунком індивідуально, залежно від обсягів теплової енергії, розрахованих на опалення місць загального користування (МЗК) за опалювальний період 2020/2021 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» ОСОБА_1 заборгованості за послуги централізованого опалення в сумі 433 грн. 96 коп. внаслідок перерахунку згідно з Методикою № 359 є неправомірним.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва» від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року №591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Отже, з 01 травня 2018 надання послуги з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

З 01 травня 2019 року введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189.

Відповідно до частини 1 статті 12 цього Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Відповідно до абз. 1 п.3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього закону (тобто до 01 травня 2019 року), зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Згідно з абз. 3 цього пункту договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

В той же час, пунктом 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону передбачено для Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити введення в дію нормативно-правових актів, спрямованих на реалізацію цього Закону, з дня введення його в дію; внести зміни до нормативно-правових актів, що визначають порядок перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, у частині забезпечення надання житлових субсидій стосовно вартості комунальних послуг, що споживаються за колективним договором про надання комунальних послуг та плати за абонентське обслуговування, яка сплачується виконавцю комунальної послуги відповідно до індивідуального договору про надання комунальних послуг; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

01 травня 2021 року набрав чинності Закон України від 03 грудня 2020 року № 1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» (далі - Закон № 1060).

Цим Законом внесені зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, до статті 13, якими передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг, яким встановлено, що договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішення Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022 внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», якою затверджені правила надання послуги з постачання теплової енергії та типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем.

Постанова опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» 2021, № 190 від 01 жовтня 2021 року.

Згідно практики правозастосування положень цивільного законодавства перебіг строку починається з наступного дня від відповідної дати.

Таким чином, станом на 05 листопада 2021 року типові договори з індивідуальними споживачами про надання послуги з постачання теплової енергії вважаються укладеними з відповідною категорією споживачів.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, з усіма фізичними або юридичними особами, які є власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та станом на 05 листопада 2021 року не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, вважатимуть укладені публічні договори приєднання за формою, встановленою Правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, з урахуванням змін, внесених Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 1022.

В матеріалах справи відсутні дані про те, чи укладався між сторонами в письмовій формі договір про надання послуги з постачання теплової енергії.

Однак, відповідно до п. 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії надання послуги здійснюється виключно на договірних засадах. Послуга надається споживачеві згідно з умовами договору, що укладається відповідно до типових договорів про надання послуги відповідно до статей 13 і 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З пропозицією про укладення договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що позивач отримував та сплачував за надані послуги відповідачем, що свідчить про приєднання його до умов індивідуального договору про надання комунальних послуг, виконавцем яких є відповідач.

В той же час, відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 8 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197, наказом від 22 листопада 2018 року № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що додається.

Визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення». Наказ набрав чинності 25 січня 2019 року.

Роз`яснення щодо застосування Методики № 315 розміщені на офіційному сайті Міністерства розвитку громад та територій України, у яких зазначено про те, що договори про надання комунальних послуг, що були укладені до 01 травня 2019 року передбачають застосування положень Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 та Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення № 359.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 06 травня 2020 року у справі № 826/6968/17, надання органом Антимонопольного комітету України відповідних рекомендацій у процесі розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів суб`єкта господарювання, оскільки самі по собі такі рекомендації не створюють жодних правових наслідків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору.

Таким чином, недоліки в роботі надавача послуг, виконавця послуг, не можуть зменшувати обсяг прав споживача, збитки завдані внаслідок вказаних недоліків не можуть покладатись на споживача, оскільки це суперечить ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Конституційний принцип незворотності дії закону у часі неодноразово був предметом вивчення, проте у правозастосовній практиці проблема щодо особливостей його практичної реалізації залишається невирішеною.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України (Рішення від 13.05.1997 № 1-зп) також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Тобто, нарахування заборгованості за послуги централізованого опалення внаслідок перерахунку згідно з Методикою № 359, яка була нечинною станом на час здійснення перерахунку, в сумі 433 грн. 96 коп. є неправомірним.

Частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною другою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України, предметом регулювання якої є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій набуто майно, згодом відпала.

За вказаних обставин, надмірно сплачені кошти в сумі 433 грн. 96 коп. підлягають поверненню ОСОБА_1 .

При цьому, суд відхиляє твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки та обґрунтуванням, викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, що стосуються Рекомендацій Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, оскільки, як вбачається із змісту рішення, судом дане питання досліджувалось.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що нарахування позивачу заборгованості за послуги централізованого опалення в сумі 433 грн. 96 коп. внаслідок перерахунку згідно з Методикою № 359, яка не була чинною, є неправомірним. Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що такі кошти були сплачені на рахунок КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», а тому, вони підлягають поверненню ОСОБА_1 як надмірно (безпідставно) сплачені.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.