Провадження № 22-ц/801/2081/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 рокуСправа № 127/16956/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області 09 серпня 2024 року, ухвалене суддею Волошиним С.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 126 252,41 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що з 25 вересня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 21 лютого 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 . Оскільки відповідач добровільно кошти на утримання сина не надавав, позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів і рішенням суду від 24 березня 2012 року вирішено стягувати із ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку.

З моменту розірвання шлюбу і по цей час син проживає з матір`ю.

15 липня 2018 року позивачка уклала шлюб із ОСОБА_4 та змінила прізвище « ОСОБА_5 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_6 ».

Виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання до Калинівського ВДВС у Хмільницькому районі Вінницької області, у подальшому виконавче провадження було передане до Печерського районного управління юстиції у м. Києві. На даний час виконавче провадження перебуває на виконанні у Калинівському відділі ДВС у Хмільницькому районі Вінницької області.

З 2013 року по 2017 рік аліменти стягувались з боржника через виконавчу службу, у подальшому боржник почав сплачувати аліменти на картковий рахунок стягувача. Стягувач не є фахівцем у галузі права, а тому не придала значення, що аліментні платежі надходять від боржника, а не від державної виконавчої служби. Боржник приховував свої дійсні доходи та сплачував аліменти не з усіх видів доходів, а саме не сплачував аліменти із страхових виплат та пенсії, що стало відомо після повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання.

У зв`язку із несплатою аліментів із усіх видів доходів станом на 31 березня 2024 року заборгованість відповідача становить 126 252,41 грн.

Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Окрім того, відповідачу було відомо про наявність рішення суду про стягнення аліментів, однак він свідомо не виконував рішення суду належним чином, а саме не сплачував аліменти з усіх видів доходів.

За розрахунками позивача, сума пені за прострочення сплати аліментів із страхових виплат за період з січня 2019 року по березень 2024 року, виходячи з нарахування 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, складає 382 176,00 грн.

Разом з тим, з огляду на положення ч. 1 ст. 196 СК України, якою регламентовано граничний розмір можливого стягнення неустойки на рівні не більше 100% заборгованості, позивачка вважає, що з відповідача підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів на утримання сина за період з січня 2019 року по березень 2024 року в розмірі 126 252,41 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 09 серпня 2024 року в задоволенні позову відмолено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що відповідачем не було надано жодних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод для повного виконання аліментного зобов`язання. Весь час, коли виконавчий лист не перебував на виконанні, боржник продовжувати сплачувати аліменти на картковий рахунок позивача, самостійно визначаючи суму, приховуючи дійсні доходи. Позивач не знала і не могла знати, що виконавче провадження не перебуває на виконанні в Печерському відділі ДВС, оскільки жодних заяв вона не подавала та постанови про завершення виконавчого провадження не отримувала. Відповідач добре знав про наявність рішення суду про стягнення аліментів, сплата аліментів не з усіх видів доходу свідчить про приховування свого доходу, а отже заборгованість виникла саме з вини платника аліментів. Твердження суду про те, що виконавчий лист тривалий час не перебував на примусовому виконанні, що свідчить начебто про незацікавленість та пасивність позивача, не відповідають дійсності. Суд помилково зазначив про відсутність вини відповідача у наявності заборгованості зі сплати аліментів, оскільки ним не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Висновок суду про відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем з січня 2019 року по січень 2024 року пенсійних та страхових виплат і про не підтвердження розрахунків державного виконавця жодними доказами не відповідають дійсності. Відповідачем не заперечується факт наявності заборгованості та отримання доходів у зазначений період з пенсії та страхових виплат, розмір заборгованості ним не оскаржувався.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що для застосування визначеної СК України санкції у виді стягнення пені з платника аліментів необхідним є встановлення судом винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Однак, судом не було встановлено жодних дій відповідача, які б свідчили про його цілеспрямований умисел, спрямований на приховування своїх доходів, місць постійного заняття, роботи, тощо, а так само винних дій, спрямованих на ухилення від сплати аліментів. Суд дійшов висновку, що наведені та встановлені судом фактичні обставини справи в своїй сукупності не надають правових підстав для нарахування боржнику пені по аліментам та покладення на нього надмірного тягаря у виді сплати неустойки (пені) за зазначений позивачем період в розмірі 126 252,41 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2013 року (цивільна справа №132/461/13-ц) (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19 січня 2012 року (а.с.15).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2012 року в цивільній справі №208/5162/12 задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини до досягнення дитиною 3-річного віку. Стягнуто із ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_8 , на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 06 грудня 2012 року, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с.16).

Виконавчий лист №208/5162/12, виданий Калинівським районним судом Вінницької області 08 січня 2013 року, перебував на примусовому виконанні Відділу ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження №49639037 від 14 грудня 2015 року (а.с.18).

29 червня 2017 року державним виконавцем Печерського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Гусєвим О.О. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

У вказаній постанові зазначено, що виконавчий документ надійшов до відділу за місцем роботи боржника. В ході проведення виконавчих дій було встановлено, що боржник не працює на території Печерського району м.Києва, у зв`язку з чим виконавчий документ підлягає поверненню стягувачеві для пред`явлення за належністю, за місцем реєстрації боржника. Повернення виконавчого документа стягувачу в зв`язку з завершенням виконавчого провадження не позбавляє стягувача права повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання в строки, визначені ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.19).

У подальшому виконавчий лист у справі №208/5162/12, виданий Калинівським районним судом Вінницької області 15 січня 2024 року, було пред`явлено для примусового виконання до Калинівського відділу ДВС у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується постановою головного державного виконавця Злотник А.С. про відкриття виконавчого провадження №73961392 від 25 січня 2024 року (а.с. 20).

15 березня 2024 року головним державним виконавцем Злотник А.С. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_2 . Встановлено, що боржник отримує дохід у ТОВ «ПРОМАТОМ» (м. Київ), з огляду на що дану постанову було надіслано для виконання до ТОВ «ПРОМАТОМ». З даної постанови також слідує, що державним виконавцем здійснено нарахування заборгованості боржника по аліментам станом на 29 лютого 2024 року, яка становить 10 126,05 грн (а.с.21).

Згідно довідки-розрахунку по ВП №73961392 (по заробітній платі), головним державним виконавцем Злотник А.С. в період з 01 січня 2014 року по 01 березня 2024 року нараховано заборгованість, яка станом на 31 березня 2024 року становить 12 255,38 грн (а.с. 22-23).

09 квітня 2024 року головним державним виконавцем Злотник А.С. винесені постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_2 , якими встановлено, що боржник отримує пенсію та страхові виплати в ГУ Пенсійного фонду України у Вінницькій області (а.с. 24-26, 30-32).

З даних постанов слідує, що державним виконавцем здійснено нарахування заборгованості боржника по аліментам: 1) з пенсійних виплат по інвалідності, у зв`язку з чим заборгованість по аліментам станом на 31 березня 2024 року з таких виплат становить 33 433,59 грн, за попередні періоди, починаючи з 01 червня 2014 року по 01 березня 2024 року; 2) зі страхових виплат, у зв`язку з чим заборгованість по аліментам станом на 31 березня 2024 року з таких виплат становить 80 563,44 грн, за попередні періоди, починаючи з 01 червня 2014 року по 01 березня 2024 року, що підтверджується двома довідками по ВП №73961392. (а.с. 27-35).

ОСОБА_1 , вважаючи, що ОСОБА_2 приховував свої дійсні доходи та сплачував аліменти не із усіх видів доходів, що стало відомо після повторного пред`явлення нею виконавчого листа до виконання, звернулася до суду із позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з січня 2019 року по березень 2024 року, визначаючи її зі страхових виплат відповідача.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання і її завданням є сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, зробив правильний висновок про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

У даній справі встановлено, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2012 року в цивільній справі №208/5162/12 стягнуто із ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_9 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 06 грудня 2012 року, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

На примусовому виконанні Печерського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, починаючи з 14 грудня 2015 року, і до 29 червня 2017 року перебував виконавчий лист по справі №208/5162/12, виданий Калинівським районним судом Вінницької області 08 січня 2013 року.

У подальшому, до Калинівського відділу ДВС у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), було пред`явлено до примусового виконання виконавчий лист по справі №208/5162/12, виданий Калинівським районним судом Вінницької області 15 січня 2024 року, і 25 січня 2024 року було відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду від 24 грудня 2012 року про стягнення аліментів.

Позивачкою з 2017 року до 2024 року не вчинялися дії щодо примусового виконання рішення суду, оскільки вона не пред`являла виконавчий лист, виданий судом 08 січня 2013 року, до державної виконавчої служби.

Вказане свідчить про те, що у вказаний період, до моменту повторного пред`явлення ОСОБА_1 . виконавчого листа про стягнення аліментів до виконання, в неї були відсутні майнові претензії до відповідача щодо сплати ним аліментів.

Після повторного звернення до виконавчої служби з метою примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів ОСОБА_1 стало відомо, що ОСОБА_2 отримував страхові виплати та пенсію, тому вона вважає, що боржник приховував від неї свої дійсні доходи та сплачував аліменти не з усіх видів своїх доходів.

ОСОБА_1 як в позовній заяві, так і в суді не заперечувалося, що після повернення державним виконавцем у 2017 році їй виконавчого листа, ОСОБА_2 у добровільному порядку перераховував на її картковий рахунок кошти на утримання сина в тому розмірі, який вона отримувала в період перебування виконавчого листа на примусовому виконанні.

Зі змісту позову та апеляційної скарги слідує, що ОСОБА_1 фактично не погоджується лише із розміром коштів, які сплачувалися ОСОБА_2 в рахунок погашення аліментів.

Так, неустойка (пеня) обчислюється в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З розрахунків ОСОБА_1 слідує, що 1% нею обраховано виходячи лише із страхових виплат, які виплачуються ОСОБА_2 ..

Вказане підтверджує ту обставину, що ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що рішення суду протягом значного періоду часу не перебувало на виконанні в державній виконавчій службі, продовжував в добровільному порядку перераховувати ОСОБА_1 кошти на утримання сина.

При цьому, обов`язку сплачувати кошти, які були визначені рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 24 грудня 2012 року, а саме 1/6 частин з усіх видів заробітку (доходу) у відповідача не було, оскільки рішення суду не перебувало на примусовому виконанні.

Отже, боржник не ухилявся від сплати аліментів, а відбулось штучне утворення заборгованості внаслідок дій самої позивачки, яка пред`явила виконавчий лист до виконання через майже 7 років після повернення виконавчого документу державним виконавцем.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що ОСОБА_1 не було відомо про завершення виконавчого провадження є голослівними, адже виконавчий документ разом із копією постанови про повернення виконавчого документа було направлено стягувачу, тобто ОСОБА_1 .. Доказів на підтвердження того, що вона не отримувала постанову про повернення виконавчого документу, позивачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач був обізнаний про рішення суду, а тому зобов`язаний сплатити неустойку за весь період невиконання рішення суду про стягнення аліментів, є безпідставними, адже боржник погодився, що з нього будуть стягуватися аліменти в примусовому порядку, отже дії відповідача залежать від дій чи рішень державного виконавця.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач знав, скільки коштів треба сплачувати стягувачу кожного місяця. У тому числі, відсутні докази про обізнаність ОСОБА_2 про розмір заборгованості по сплаті аліментів. Ці факти свідчать про відсутність вини ОСОБА_2 у несплаті аліментів в розмірі, встановленому державним виконавцем.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що за обставин даної справи (виконання рішення суду в примусовому порядку та отримання аліментів з 2015 року по 2017 рік без претензій з боку отримувача; повернення виконавчого листа стягувачу, який повторно звернувся до виконавчої служби в 2024 році; сплата ОСОБА_10 аліментів в добровільному порядку в період не перебування виконавчого листа на виконанні в державній виконавчій службі; необізнаність ОСОБА_10 ні про належний до сплати розмір аліментів, ні про наявність заборгованості) свідчать про відсутність вини, наявність якої є необхідною для застосування положень ст. 196 СК України.

Отже, відсутні підстави для нарахування пені за прострочення сплати аліментних платежів за період з січня 2019 року по березень 2024 року, оскільки у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості, а також відсутній умисел на ухилення від сплати заборгованості за аліментами.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела своє право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за визначений нею період.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а значною мірою зводяться до трактування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області 09 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк