ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 161/9259/21

провадження № 61-14005св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Луцька міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа - Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Затишок 7»

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня

2023 року під головуванням судді Крупінської С. С. та постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К. у справі за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Затишок 7», про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання набуття спільного речового права на майно,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просила ухвалити рішення, яким визнати, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Луцьку, проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без шлюбу в належному їй будинку на АДРЕСА_1 з грудня 2001 року до дня його смерті та набули речове право на кооперативну квартиру в Обслуговуючому кооперативі «Житлово-будівельний кооператив «Затишок 7» номінальною вартістю 385 400 грн паєнагромадження на

АДРЕСА_2 .

Позов мотивувала тим, що, що з грудня 2001 року позивач проживала з

ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у належному їй будинку, що на АДРЕСА_1 , вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, турбувалися один про одного, здійснювали спільні витрати та працювали разом у Волинському обласному музичному драматичному театрі імені Тараса Шевченка.

Жоден із них не перебував ні з ким у іншому зареєстрованому шлюбі.

За договором від 30 вересня 2016 року № 300.01.1.035 з додатками №№ 1 і 2 та додатковою угодою до договору від 28 квітня 2017 року (з додатком № 1), укладеними між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Затишок 7» (далі - ОК «ЖБК «Затишок 7») і ОСОБА_4 , вони сплатили повний (вступний і цільовий) пайовий внесок у цей кооператив у розмірі 385 400 грн на право придбання квартири АДРЕСА_3 право власності на яку на ім`я ОСОБА_4 не зареєстроване.

Більшу частину коштів у сумі 13 500 доларів США за квартиру було сплачено її дочкою ОСОБА_5 , яка проживає за кордоном.

За півроку до смерті ОСОБА_4 тяжко хворів, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Луцька міська лікарня», де вона здійснювала догляд за ним та відповідне санітарне обслуговування.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, вона отримала свідоцтво про смерть і здійснила обряд поховання, на якому не була присутня його дочка - відповідач

ОСОБА_2 , оскільки перебувала за кордоном.

Після смерті ОСОБА_4 вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і отримала у відповідь лист із роз`ясненням щодо підстав можливості набуття права на спадщину та подання необхідних документів щодо спільного проживання, а також їй стало відомо, що заяву про прийняття спадщини подала і відповідач ОСОБА_2 .

Факт їх з ОСОБА_4 спільного проживання необхідно встановити для оформлення нею своїх майнових і спадкових прав.

Набуте ними речове право на незареєстровану кооперативну квартиру за час спільного проживання у вигляді паєнагромадження в ОК «ЖБК «Затишок 7» є їх спільно набутою власністю, що належить їм у рівних частках.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 01 березня 2023 року позов задовольнив частково.

Встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без шлюбу, як жінки та чоловіка з 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто по день смерті останнього.

В решті позовних вимог відмовив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції, вважав доведеним факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Мотивуючи своє рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання набуття спільного речового права на майно місцевий суд вважав, що позивач обрала неналежний спосіб захисту цивільного права, що не тягне за собою юридичних наслідків.

Волинський апеляційний суд постановою від 16 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2023 року в частині відмови у позові до відповідача ОСОБА_2 і в частині розподілу судових витрат скасував та ухвалив у цих частинах нове судове рішення.

Визнав за ОСОБА_1 набуття із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 спільне речове право на кооперативну квартиру АДРЕСА_2 у вигляді паєнагромадження в ОК «ЖБК «Затишок 7» номінальною вартістю 385 400 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 900 грн судового збору.

Стягнув з ОСОБА_2 в дохід держави 3 408 грн судового збору.

У решті рішення суду залишив без змін.

В позові ОСОБА_1 до Луцької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання набуття спільного речового права на майно - відмовив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 620 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнув з ОСОБА_2 в дохід держави 4 161 грн судового збору.

Апеляційний суд вказав, що місцевий суд правильно та обґрунтовано встановив факт проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю без шлюбу з 2001 року

по ІНФОРМАЦІЯ_3 - день смерті ОСОБА_4 .

Разом із тим суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, адже дозволив позивачу уточнювати позовні вимоги поза межами підготовчого засідання.

Згідно з рішенням, суд взяв фактично до уваги заяву позивача про доплату судового збору та остаточне уточнення позовних вимог від 27 травня 2022 року (а. с. 122,

197-197 (зворотня сторона), том 1) і відмовив у задоволенні саме цих позовних вимог (а. с. 198 (зворотня сторона), том 1).

При цьому вважав, що місцевий суд допустив протиріччя в обґрунтуванні відмови, оскільки у мотивувальній частині суд помилково посилається на остаточно заявлену вимогу про визнання за позивачем речового права на кооперативну квартиру на

АДРЕСА_2 , як спільно набуте нею разом з ОСОБА_4 за час їх спільного проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу майно на підставі договору від 30 вересня 2016 року № 300.01.1.035 про сплату пайового внеску в ОК «ЖБК «Затишок 7» у розмірі 385 400 грн (а. с.198, том 1).

Апеляційний суд вказав, що згідно з матеріалами справи такі вимоги також зазначені, але не в заяві про уточнення позовних вимог, а в заяві про приєднання додаткових матеріалів та у письмових поясненнях (а. с. 164, 165, 174-179, том 1) і не можуть взагалі бути взятими судом до уваги.

З цих же підстав не може бути задоволена апеляційна скарга позивача у заявленому нею вигляді майнової вимоги.

З огляду на вказане суд апеляційної інстанції переглянув рішення в частині заявленої та прийнятої судом першої інстанції уточненої майнової вимоги у заяві від 27 травня 2022 року (а. с.122, том 1).

Разом із тим суд апеляційної інстанції вказав, що позивач зазначила відповідачем у цій справі і Луцьку міську раду, при цьому жодних позовних вимог до цього відповідача не заявляла. Врахувавши, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою відмови у позові у задоволенні позовних вимог до означеного відповідача відмовив.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня

2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог, в решті залишити без змін, а постанову апеляційного суду скасувати у повному обсязі.

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник вказує, що суди не звернули увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 не вказувала з якою метою їй необхідно встановити факт спільного проживання із ОСОБА_4 та чи породжує встановлення такого факту для заявниці права та обов`язки у майбутньому. Встановлення факту, про який просить позивач у цій справі, за наявності спадкоємиці першої черги, не буде мати для неї правового значення.

Зазначає, що суди не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 175/2317/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, від 03 жовтня 2019 року у справі № 902/271/18, від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17,

від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15, від 22 лютого 2021 року у справі

№ 756/2527/16, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 17 лютого

2021 року у справі № 295/6213/19.

Вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, які виявились у тому, що апеляційний суд безпідставно стягнув із відповідача на користь позивача кошти на відшкодування судових витрат, хоча ОСОБА_1 таких вимог не заявляла.

Доводом касаційної скарги також є те, що апеляційний суд не звернув належної уваги на ту обставину, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб судового захисту - визнання речового права, що не дозволяє визначити режим власності на таке майно.

Крім того ОСОБА_2 вказує, що суд не надав жодної оцінки тій обставині, що

ОСОБА_1 якимось чином брала участь у купівлі квартири. Навпаки її звернення до нотаріальної контори свідчить про мету - саме успадкувати квартиру.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Верховний Суд ухвалою від 28 березня 2024 року повернув ОСОБА_1 відповідь на відзив, який за змістом є відзивом на касаційну скаргу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2024 року відкрив провадження та витребував справу з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Справа № 161/9259/21 надійшла до Верховного Суду 12 лютого 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 11 вересня 2024 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

30 вересня 2016 року ОК «ЖБК «Затишок 7» і ОСОБА_4 уклали договір

№ 300.01.1.035 про сплату внесків у ОК «ЖБК «Затишок 7» з додатками №№ 1 і 2, згідно з якими був сплачений пайовий внесок у розмірі 385 400 грн за нерухомість, що стверджується відповідною квитанцією від 04 жовтня 2016 року та довідкою голови ЖБК від 07 жовтня 2016 року (а. с. 213, 214-219, 221, том 1 ).

Також сторони уклали додаткову угоду до договору від 28 квітня 2017 року з додатком № 1 на підставі якої ОСОБА_4 здійснив відповідну доплату коштів

(а. с. 220, 221, том 1).

Апеляційний суд встановив, що уточнена нумерація квартири після прийняття будинку в експлуатацію підтверджується відповідною довідкою ОСББ «Луцька Рів`єра».

Ці обставини не заперечуються і не спростовуються відповідачем ОСОБА_2

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 19, том 1).

Право власності на квартиру, за яку внесені кошти згідно з договором від 30 вересня 2016 року та додатковою угодою до нього від 28 квітня 2017 року не зареєстроване.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін. Частиною другою цієї статті закріплено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Верховний Суд зазначає, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог.

Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову; збільшення або зменшення розміру позовних вимог; об`єднання позовних вимог; зміну предмета або підстав позову.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2020 року у справі № 911/2139/19.

Частиною другою статті 197 ЦПК України передбачено, що у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, який правильно зауважив, що місцевий суд допустив порушення цієї процесуальної норми і дозволив позивачу уточнювати позовні вимоги поза межами підготовчого засідання.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила встановити факт її проживання з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю як чоловік і жінка без шлюбу в належному їй будинку, у період з грудня 2001 року до дня смерті ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Кодекс про шлюб та сім`ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року, не містив норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня

2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 682/415/20 (провадження № 61-6297св21), від 11 липня 2022 року у справі № 755/6427/19 (провадження № 61-17021св21).

Враховуючи викладене, помилковими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо можливості встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 без шлюбу як жінки та чоловіка з грудня 2001 року до 01 січня 2004 року.

Таким чином аналогічні за змістом аргументи касаційної скарги ОСОБА_2 знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду справи Верховним Судом.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що позивач у позовній заяві та наступних заявах не навела мети, з якою вона просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_4 оскільки наведене спростовується змістом поданої позивачем позовної заяви та наступними заявами і поясненнями у яких вона зазначає, що встановлення цього юридичного факту необхідно для оформлення її майнових та спадкових прав, пов`язаних із набутими речовими правами на паєнагромадження.

Велика Палата Верховного Суду також зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі

№ 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47),

від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня

2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі

№ 233/4365/18 (пункт 31)).

Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження

№ 12-83гс21)).

Позивач просила суд визнати, що за час спільного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без шлюбу вона і ОСОБА_4 набули речове право на кооперативну квартиру АДРЕСА_2 у вигляді паєнагромадження в ОК «ЖБК «Затишок 7» номінальною вартістю 385 400 грн.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю.

Згідно з частиною другою статті 384 ЦК України член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її.

У відповідності до частини третьої статті 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Згідно зі статтею 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що позивачем фактично заявлена позовна вимога про визнання права власності на паєнагромадження, так як право власності на квартиру не зареєстроване, але пай був внесений у повному обсязі позовні вимоги в цій частині колегія суддів вважає обґрунтованими.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 727/7573/17.

Враховуючи наведене позивач ОСОБА_1 набула право власності 1/2 частку паєнагромадження (пай, грошові кошти) в сумі 192 700 грн (385 400/2) в ОК «ЖБК «Затишок 7» за договором про сплату внесків в ОК ОЖБК «Затишок 7» від 30 вересня 2016 року № 300.01.1.035.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу на таке.

У резолютивній частині постанови міститься висновок суду апеляційної інстанції про набуття позивачем разом із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 спільного речового права на спірну квартиру.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статей 46, 47, 48 ЦПК України, оскільки не врахував, що висновок суду по суті позовних вимог не може стосуватися прав суб`єктів матеріальних відносин, які померли.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою відмови у позові.

Враховуючи, що позивач зазначила відповідачем у цій справі і Луцьку міську раду, при цьому жодних позовних вимог до цього відповідача не заявляла та враховуючи те, що ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_4 колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що Луцька міська рада є неналежним відповідачем за цим позовом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, а апеляційний суд на наведене увагу не звернув, і дійшов помилкового висновку про можливість встановлення факту проживання чоловіка та жінки у період до 01 січня 2004 року, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 належить змінити, встановивши факт їх спільного проживання

з 01 січня 2004 року до 17 січня 2017 року.

Оскільки апеляційний суд дійшов загалом обґрунтованого висновку про те, що позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 набуття із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 спільного речового права на кооперативну квартиру АДРЕСА_2 у вигляді паєнагромадження в Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Затишок 7» номінальною вартістю 385 400 грн підлягає задоволенню, проте його міркування про визнання такого права за померлою особою не ґрунтуються на нормах матеріального права, постанова апеляційного суду в цій частині підлягає зміні з мотивів, викладених у цій постанові.

Постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню також і в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що в решті оскаржена постанова прийнята з додержанням норм як матеріального так і процесуального права в іншій частині вона підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог за наслідками касаційного перегляду справи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню

1 871,5 грн у відшкодування судових витрат.

Одночасно колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що у поданій позовній заяві ОСОБА_1 заявила вимоги як майнового так і немайнового характеру.

З урахуванням того, що позивач подавала позовну заяву в якій була заявлене вимога немайнового та майнового характеру за яку підлягав стягненню судовий збір у сумі 4 762 грн (908+3 854) та апеляційну скаргу, предметом якої було оскарження рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги майнового характеру, за подачу якої підлягав стягненню судовий збір у сумі 5 781 грн (3 854*150%) та з урахуванням фактично сплаченого нею судового збору на загальну суму 4 044 грн (700+200+1524+1620) на користь держави з позивача підлягає стягненню недоплачений нею судовий збір у розмірі 6 499 грн (10 543-4 044).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2022 року, залишене без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 серпня

2023 року в частині вирішення позовної вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу змінити.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , як чоловіка та жінки без шлюбу з 01 січня 2004 року по 17 січня 2019 року.

Постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_1 набуття із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільного речового права на кооперативну квартиру АДРЕСА_2 у вигляді паєнагромадження в Обслуговуючому кооперативі «Житлово-будівельний кооператив «Затишок 7» номінальною вартістю 385 400 грн змінити.

Викласти абзац четвертий постанови Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в такій редакції:

«Визнати 1/2 частку паєнагромадження (пай, грошові кошти) в сумі 192 700 грн в Обслуговуючому кооперативі «Житлово-будівельний кооператив «Затишок 7» за договором про сплату внесків в ОК ОЖБК «Затишок 7» від 30 вересня 2016 року

№ 300.01.1.035 особистою власністю ОСОБА_1 ».

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

1 871 (одну тисячу вісімсот сімдесят одну) гривню 50 копійок у відшкодування судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 6 499 (шість тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) гривень судового збору в дохід держави.

В решті постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк

І. М. Фаловська