Провадження № 22-ц/812/1036/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2024 року м. Миколаїв

справа № 473/835/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Старовойтовою Дариною Андріївною, на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 30 квітня 2024 року під головуванням судді Ротар М.М., повний текст судового рішення складений 02 травня 2024 року,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Позивач зазначала, що з 11 серпня 2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований Приморським районним у м. Одесів відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області,актовий запис № 1268. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року шлюб було розірвано. Між тим після розірвання шлюбу вони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати син.

Як вказала позивач вона разом з дитиною зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 . Проте на даний час у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні та небезпечними для життя та здоров`я умовами проживання, вона із сином тимчасово проживає у Німеччині, де вона створила всі належні умови для проживання та розвитку дитини, має постійне джерело існування, приділяє час вихованню та виділяє кошти на розвиток дитини. Син відвідує дитячий садок та спортивні секції.

Батько дитини не бере участі у розвитку дитини та не цікавиться сином. Будь-яких коштів на утримання сина не надає, участі у фізичному та духовному розвитку сина не приймає.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що вважає позовні вимоги безпідставними між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, оскільки сторони дійшли згоди щодо місця проживання сина. Позивач заначав, що на даний час спору щодо місця проживання дитини немає і не може бути через воєнний стан в країні, загальну мобілізацію та заборону чоловікам виїздити за кордон.

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 адвокат Вдовиченко В.О. - зазначає, що позиція відповідача стосовно відсутності предмета спору, так як нібито між сторонами досягнуто згоди щодо проживання дитини, є необґрунтованою і такі твердження не підтверджені жодними доказами. При цьому заперечення відповідача про відсутність предмета спору не є безумовною підставою для закриття провадження у справі, що ґрунтується на висновках Верховного Суду у постанові від 13 січня 2022 року у справі №644/1955/20.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивовано тим, що позивачкою не надано доказів, що її право на визначення місця проживання дитини з нею заперечується відповідачем, а звернення до суду при вирішенні спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Старовойтова Д.А., посилаючись на порушення норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт зазначала що відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що між батьками дитини досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини і батько дитини не заперечував проти проживання дитини з матір`ю. Разом з тим, у випадку якщо суд вважає, що у справі відсутній предмет спору, то він своєю ухвалою закриває провадження у справі, а не відмовляє у задоволенні позову, а по - друге відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним (висновок Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22). Тоді як невизнання відповідачем позовних вимог свідчить про наявність спору. Крім того, представник ОСОБА_1 зазначала, що на підтвердження позовних вимог позивачкою було надано ряд доказів, які свідчать про те, що син проживає разом з нею та виключно вона займається його вихованням та утриманням, медичним забезпеченням, навчанням та належний розвиток дитини в таких умовах вимагає юридичної визначеності щодо дитини, тому задля відсутності потенційних правових ризиків перебування дитини за кордоном, з метою того, щоб факт проживання з матір`ю, фактично і виховання нею самостійно було доведено юридично, судом має бути визначено місце проживання дитини з матір`ю.

Відповідач та третя особа правом на подачу відзиву не скористались.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Старовойтова Д.А. - підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та представник Органу опіки та піклування в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, що підтверджується Реєстром підтверджень про отримання документів з системи «Електронний суд» учасниками справи (а.с. 169 зв.), клопотань про відкладення справи від них не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 11 серпня 2016 року до 15 березня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час розірвання шлюбу місце проживання дитини в судовому порядку не визначалось.

Сторони мешкають окремо, після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю, зареєстрована з нею за однією адресою. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням військового стану на території України позивачка ОСОБА_1 разом із малолітнім сином виїхали до Федеративної Республіки Німеччина, де отримали тимчасовий захист та знаходяться дотепер.

З матеріалів справи також слідує, що відповідно до копії акту комісії за участю депутата Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області від 28 березня 2021 року за період з грудня 2019 року по березень 2021 року відповідач жодного разу не навідував сина ОСОБА_4 (у тому числі на свята), не забирав дитину на вихідні та канікули, станом здоров`я та духовним розвитком дитини не цікавився, останній батька не пам`ятає.

Згідно характеристики вихователів Одеського ДНЗ "Ясла-Садок" №55 та повідомлення директора вказаного ДНЗ за час відвідування ОСОБА_5 садка ОСОБА_2 жодного разу не з`являвся у дошкільному закладі батьківські збори та дитячі свята не відвідував та не цікавився повсякденним життям сина;

У копії довідки Амбулаторії загальної практики сімейної медицини с.Усатове зазначено, що відповідач жодного разу не був з сином ОСОБА_6 на прийомі у лікаря та був відсутній під час навідування дитини медичним працівником.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 та її син ОСОБА_7 07 червня 2022 року отримали посвідку на проживання у Відділі реєстрації іноземців міста Кобленц та з цього ж дня вона орендує однокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , де проживає разом з сином ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про оренду житла, підтвердженням надання житла відповідно до § 19 абз. 3 Федерального закону про реєстрацію, актом прийому-передачі при заселенні. За вказаною адресою вони також і зареєстровані з 29 червня 2022 року зідно довідки реєстраційної служби м. Кобленц.

Згідно договору між ОСОБА_1 та Католицьким дитячим садочком Святого хреста з 01 листопада 2022 року ОСОБА_7 відвідує дитячий садок, а з 28 вересня 2022 року - початкову школу Аренберга, згідно згоди на співпрацю з початковою школою від 28 вересня 2022 року.

ОСОБА_9 оформлено медичне страхування в компанії АОК Рейнланд-Пфальц/Сааар, згідно Європейської картки медичного страхування картки медичного страхування.

Згідно листа зареєстрованого некомерційного об`єднання «Спортивні таланти міста Кобленц» ОСОБА_7 з 11 листопада 2022 року займається бойовими мистецтвами, а згідно листа Зареєстрованого некомерційного об`єднання «Вид бразильської культури Капоейра» від 04 травня 2023 року - з березня 2023 року Єгор регулярно тренується з капоейри.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів, що її право на визначення місця проживання дитини з нею заперечується відповідачем, а звернення до суду при вирішенні спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Зі змісту відзиву на позов слідує, що відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову, вказуює, що на даний час спору щодо місця проживання дитини немає і не може бути через воєнний стан в країні, загальну мобілізацію та заборону чоловікам виїздити за кордон.

Отже, з огляду на мотиви такої позиції відповідача, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином не врахував вищенаведені обставини, той факт, що на даний час дитина тимчасово проживає за кордоном, а тому в таких умовах юридична визначеність щодо місця її проживання буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із матір`ю.

Щодо розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" (далі - Закон) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону).

Законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04).

Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, на виконання ухвали суду Органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради була надана відповідь від 11 серпня 2023 року, у якій зазначено, що неможливість складання висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки згідно позовних матеріалдів ОСОБА_1 разом із дитиною знаходиться за межами України, а саме у Федеративній Республіці Німеччина (а.с. 71).

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку, оскільки здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 виснував, що обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя

Отже, враховучи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, приймаючи до уваги, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатись з матір`ю в Німеччині, беручі до уваги, що дитина після припинення шлюбних відносин сторін проживає разом із матір`ю, врахувуючи права та інтереси малолітньої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, апеляційний суд дійшов висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку.

На час ухвалення судового рішення не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання малолітньої доньки з матір`ю.

Також слід зазначити, що батько дитини не заявив вимог про визначення місця проживання сина з ним.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20, від 15 березня 2023 року у справі № 759/5336/19.

За такого, оскільки висовки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню відшкодування судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції в загальному розмірі 2 684 грн 0 коп. (1 073 грн 60коп. за позовну заяву + 1 610 грн 40 коп. за апеляційну скаргу).

Керуючись ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Старовойтовою Дариною Андріївною,задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року