Справа № 524/6739/24
Провадження №2/524/2479/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2024 року Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року до суду звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, в якому просили визначити частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме по 1/4 ідеальної частки кожному міз позивачів та відповідачів, оскільки вважають їх рівними як набутими внаслідок приватизації житла.

У судове засідання сторони у справі, які були повідомлені судом належним чином про час, дату та місце розгляду справи, не прибули.

Позивачі позов підтримали, просили задовольнити та розглянути справу за їх відсутності.

Відповідачі повторно не прибули у судове засідання, не заперечували щодо задоволення позову, просили розглянути справу за їх відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним.

Згідно ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутись до суду за його захистом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом достовірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.03.1997 р. УЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради народних депутатів. Право власності на квартиру було зареєстровано в КП «Кременчуцьке МБТІ», книга М-2, реєстровий номер 298.

Згідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 3 ч. 1 ст. 368 цього Кодексу постає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України при визначенні часток у праві спільної часткової власності частки вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідачі не подали суду належні і допустимі докази про наявність між сторонами по справі будь яких домовленостей, договорів про зміну розмірів часток у спільній сумісній власності.

Отже частки сторін у справі у спірному нерухомому майні суд вважає рівними.

У ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

У відповідності до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Відтак, враховуючи вищевказане обґрунтування та мотивацію позовних вимог, правовий статус спірної квартири підлягає заміні у судовому порядку з режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності із визначенням часток такої власності між співвласниками. Тому позов підлягає задоволенню і необхідно визначити частки у праві спільної власності на вказану квартиру по 1/4 ідеальної частки кожному із позивачів та відповідачів.

Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих суду доказів.

Сторони не заявляли вимоги про стягнення понесення ними будь-яких судових витрат.

Керуючись ст. 15, 16, 328, 355, 357, 372 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 137, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.

Визначити, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп: НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп: НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ), та ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп: НОМЕР_3 , зареєстрована: АДРЕСА_3 ) належить кожному по 1/4 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 17 жовтня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти діб з дня виготовлення повного тексту. Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Суддя: