ПОСТАНОВА

Іменем України

01 жовтня 2024 року м. Кропивницький

справа № 401/2676/23

провадження № 22-ц/4809/1167/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Андріянов С. М.) від 20.05.2024,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

01.08.2023 ОСОБА_2 , якій у зв`язку із реєстрацією 17.10.2023 шлюбу змінено прізвище на Синьогуб, звернулась до суду з позовом до держави України, в особі Державної казначейської служби України, про стягнення з Державного бюджету України на її користь 239 835,29 грн суми інфляційного збільшення та 35 671,23 грн процентів річних, а всього 275 506,52 грн, у складі моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за невиконання з 26.10.2021 по 07.07.2023 постанови Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 401/2949/19 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 700 000,00 грн.

Вимоги позивача обґрунтовано тим, що постановою Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 401/2949/19 стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 700 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Виконавчий лист від 03.09. 2021 пред`явлено до виконання до ДКС України 26.10.2021. Рішення суду виконане 07.07.2023 шляхом зарахування 700 000,00 грн на належний позивачу банківський рахунок.

Позивачка вважає, що державі на виконання свого грошового зобов`язання, яке виникло 04.08.2021, знадобилося 620 днів з дня взяття на облік виконавчого документа (26.10.2021). За цей час стягнуті судом грошові кошти істотно знецінились.

На цій підставі, посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачка просила суд задовольнити її позовні вимоги.

2.Короткий зміст рішення суду

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.05.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю. Суд ухвалив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 239 835,29 грн інфляційного збільшення та 35 671,23 грн процентів річних, а всього 275 506,52 грн у складі моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за невиконання з 26.10.2021 по 07.07.2023 зобов`язання з відшкодування моральної шкоди в розмірі 700 000,00 грн відповідно до постанови Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 401/2949/19. Судові витрати у справі суд поклав на державу.

Суд мотивував своє рішення тим, що держава України в особі ДКС України своєчасно не виконала своє грошове зобов`язання перед позивачкою, встановлене постановою Верховного Суду від 04.08.2021, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України є підставою для стягнення на користь позивачки інфляційних витрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

У поданій Державною казначейською службою України апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.05.2024 у справі № 401/2676/23 та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Рішення суду оскаржується відповідачем з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що спірні правовідносини у цій справі полягають у виконанні ДКС України рішення суду, а тому на підставі ст. 1 ЦК України вони не регулюються норми цього Кодексу.

Рішення суду ухвалене без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 12.02.2020 у справі № 826/17656/17 та аналогічного висновку Верховного Суду у постанові від 30.04.2020 у справі № 804/2076/17.

4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Від позивачки у справі до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому викладено незгоду з вимогами та доводами апелянта, зокрема вказується на нерелевантність висновків Верховного Суду на які вказав апелянт. Натомість, на думку позивачки, рішення суду першої інстанції відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2023 у справі № 916/1226/16.

5.Позиції учасників справи, висловлених у судовому засіданні 01.10.2024

Апелянт Державна казначейська служба України повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 967 згідно з яким судову повістку-повідомлення вручено відповідачу 08.08.2024 (а. с. 243). Однак представник апелянта у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги не визнала, надала усні пояснення по суті справи.

6.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 у справі № 401/2949/19 у справі за позовом ОСОБА_2 до ДКС України, треті особи: ГУ НП у Кіровоградській області, прокуратура Кіровоградської області, касаційну скаргу керівника Кіровоградської обласної прокуратури задоволено частково, а постанову Кропивницького апеляційного суду від 10.09.2020 змінено, виклавши резолютивну частину судового рішення у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 700 000 грн (сімсот тисяч гривень) у рахунок відшкодування моральної шкоди».

Виконавчий лист по справі № 401/2949/19 про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 700 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди видано Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області 03.09.2021.

26.10.2021 у ДКС України на виконанні за бюджетною програмою обліковується виконавчий лист по справі № 401/2949/19.

07.07.2023 ДКС України рішення суду по справі № 401/2949/19 виконано, на картковий рахунок ОСОБА_2 зараховано 700 000,00 грн.

7.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти (п. 3, п. 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901-VI) перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 5 Закон № 4901-VI).

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

У цій справі спір виник щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду про стягнення з Державного бюджету України на користь позивачки відшкодування шкоди, присудженого на підставі Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд першої інстанції дав юридичну кваліфікацію спірних правовідносин і вирішив спір на підставі норми ч. 2 ст. 625 ЦПК України.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що виявилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме помилкове застосування судом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України у зв`язку з тим, що спірні правовідносини не регулюються цим Кодексом.

Колегія суддів апеляційного суду визнає цей аргумент апелянта неспроможним з огляду на таке.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. ЦК України).

За змістом ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин поряд з фізичними та юридичними особами є держава Україна, АР Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Таким чином, держава Україна повною мірою наділена цивільною правосуб`єктністю.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу.

Спір про присудження позивачці відшкодування шкоди з Державного бюджету України та щодо загального розміру такого відшкодування суд уже вирішив у справі № 401/2949/19.

Натомість у справі № 401/2676/23, яка переглядається в апеляційному порядку, спір виник щодо прострочення виконання зобов`язання, визначеного у грошовому еквіваленті рішенням суду у справі № 401/2949/19.

Отже, ця справа стосується гарантій виконання державою чинного судового рішення. Такі гарантії поширюються і на ті рішення суду, згідно з якими з держави стягнуті кошти, зокрема, для відшкодування завданої нею (незаконними діями її органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відносини щодо наслідків порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) за своїм характером є цивільними так, як їх зміст зводиться до відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а тому вони регулюються актами цивільного законодавства, основу якого становить Конституція України, а ЦК України та інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, що прямо передбачено нормами ст. 4 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так у пунктах 91 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/23 викладено висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 1 ст. 5 Закон № 4901-VI, а саме: «91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».

При цьому в п. 75 цієї постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/23 вказано, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постанові від 12.02.2020 у справі № 826/17656/17, на яку в апеляційній скарзі на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.05.2024 у справі № 401/2676/23 посилався відповідач.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 тощо.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про цивільно-правовий характер правовідносин сторін та норми права, які підлягають застосуванню до них.

Однак, колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на те, що суд першої інстанції неправильно, без урахування положення ч. 4 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закон № 4901-VI, визначив дату настання прострочення держави-боржника з виконання рішення суду у справі № 401/2949/19 про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в сумі 700 000,00 грн.

Колегія суддів апеляційного суду нагадує, що згідно з ч. 4 ст. 3 Закону № 4901-VI перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей, а згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 4901-VI стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за невиконання рішення суду в цей строк.

Суд першої інстанції правильно встановив, що виконавчий лист по справі № 401/2949/19 про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 700 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди був прийнятий ДКС України на виконання 26.10.2021, а виконаний фактично 07.07.2023, коли відповідна сума коштів надійшла на картковий рахунок стягувача (позивачки у справі).

Однак місцевий суд помилково погодився з доводами позивачки, що право на 3 % річник та індекс інфляції у неї виникло раніше - з 26.10.2021 і припинилося 07.07.2023.

Колегія суддів апеляційного суду, враховуючи положення ч. 4 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закон № 49001-VI та висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/7081/23 (п. 63, 94 постанови від 03.10.2023), дійшла висновку, що право на 3 % річних та індекс інфляції у позивачки виникло з наступного після збігу тримісячного строку після надходження виконавчого листа до ДКС України, тобто з 26.01.2022, і припинилося в день повного виконання рішення суду, тобто 07.07.2023.

Таким чином період прострочення становить 527 днів, з 26.01.2022 по 06.07.2023.

Отже, позивачка має право на 3 % річних від простроченої суми за цей період, а саме: 700000 х 3 : 100 : 365 х 527 = 30320,55 грн.

Крім того, позивачка має право на компенсацію інфляційних втрат, нараховані на прострочену суму за вказаний період прострочення, а саме: 700000 х 1, - 700000 = 226791,64 грн, де 1, (132, 39880522%) - офіційно встановлений індекс інфляції за розрахунковий період.

Таким чином суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що вплинуло на правильність визначення періоду прострочення виконання рішення суду у справі № 401/2949/19 та правильність визначення суми 3 % річних й індексу інфляції.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, характеру спірних правовідносин сторін та норм права, які підлягають застосуванню.

Однак, місцевий суд, який застосував норму ч. 2 ст. 625 ЦК України, не врахував положення ч. 1 ст. 612 ЦК України та ч. 4 ст. 3 та ч. 1 ст. 5 Закон № 4901-VI щодо прострочення боржника та моменту його виникнення, що спричинило неправильне визначення розміру 3% річних й індексу інфляції, право на які має позивачка.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду зміні в частині розміру присуджених позивачці сум грошових коштів.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20.05.2024 змінити в частині присуджених сум інфляційних втрат та процентів.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) 226791,64 грн інфляційних втрат та 30320,55 грн процентів, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання.

В інших частинах рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 17.10.2024.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко