РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/1988/24

провадження у справі № 2/0285/934/24

10 жовтня 2024 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді….……….………Літвин О. О.,

секретаря………………….………..Клечковської М. М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до фізичної особи підприємця ОСОБА_2

про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки видачі наказу про звільнення за період з 09.08.2023 по 06.01.2024 у розмірі 33344,41 грн та 10000 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, якій засобами поштового зв`язку 31.07.2023 та 07.08.2023 направила заяви про звільнення з 09.08.2023 на підставі п.3 ст.38 КЗпП з долученням реквізитів банківського рахунку для проведення остаточного розрахунку.

У заявах також просила надати їй щомісячні повідомлення за весь період роботи щодо: загальної суми заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати; суми заробітної плати, що належить до виплати.

Крім того, висловила вимогу: провести з нею остаточний розрахунок при звільненні, у тому числі з урахуванням днів перебування на лікуванні, компенсації за невикористану відпустку та індексації; направити на її поштову адресу копію наказу про прийняття на роботу з копією відповідного повідомлення контролюючому органу у порядку виконання ст.24 КЗпП, копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про нарахування їх належної суми при звільненні.

Вказує, що отримала копію наказу про звільнення лише 06.01.2024, що призвело до того, що вона не могла стати на облік у центрі зайнятості, отримати допомогу по безробіттю та працевлаштуватись, тому вважає, що має право на отримання середнього заробітку за вказаний в заяві період та на відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні від 24.09.2024 позивач та її представник позовні вимоги підтримали. ОСОБА_1 пояснювала, що працювала у відповідача, яка є кумою її чоловіка, продавцем в її магазині протягом тривалого часу на підставі письмового договору. Запис у трудову книжку не робився, вона знаходилась у ОСОБА_1 .

Написала заяву на звільнення через те, що порушувались її трудові права, зокрема заробітна плата виплачувалась у розмірі меншому, ніж встановлено законодавством, невчасно, не надавались відпустки. Втім, такі дії роботодавця нікуди не оскаржувала, оскільки не знала як і куди саме.

Після звільнення з роботи у відповідача, у вересні 2023 року працевлаштувалась на тимчасовий підзаробіток. Документи, зазначені нею у заявах, адресованих відповідачу у липні та серпні 2023 року, які вона вимагала надати, потрібні їй були для того, щоб дізнатись свій трудовий стаж.

Представник позивача зазначив, що порушення трудових прав позивача, яка є його рідною матір`ю, полягало також у тому, що відповідачем не сплачувались внески до податкового органу.

Відповідач та її представник, який приймав участь в режимі відеоконференції, в судовому засіданні від 24.09.2024 просили відмовити у задоволенні позову. У поясненнях та відзиві зазначали, що ОСОБА_2 займалась підприємницькою діяльністю, була оформлена як фізична особа підприємець, мала свій продуктовий магазин. ОСОБА_3 була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів з 09.06.2015 на підставі трудового договору.

07.08.2023 отримала від позивача заяву про звільнення з 09.08.2023, при цьому в період з 31.07.2023 по 09.08.2023 вона перебувала на лікарняному. Враховуючи те, що днем звільнення ОСОБА_3 є 09.08.2023, коли вона не працювала, тому вимога (заява) про проведення розрахунку до вказаною дати не створює жодного обов`язки її виконувати. Остаточний розрахунок вона отримала до 02.09.2023.

Доводи ОСОБА_3 , що вона не знала чи її звільнили і коли, є надуманими, вона пов`язує факт обізнаності про звільнення лише 06.01.2023 з поштового відправлення, однак 12.08.2023 позивач прибула до магазину за адресою АДРЕСА_1 , де вона працювала, з метою забрати свої речі і, відповідач вручила їй наказ про звільнення від 09.08.2023 та повідомлення про нараховані суми при звільненні. Однак, ОСОБА_3 в категоричній і зухвалій формі відмовилась від підпису про їх отримання, виявила небажання з ним ознайомлюватись.

Вбачають в діях позивача суперечливу поведінку, а її твердження, що вона не могла стати на облік як безробітна, є безпідставними.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить наступного висновку.

Встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах та, окрім того, були друзями, зокрема чоловік позивача хрестив доньку відповідача. Починаючи з 2015 року ОСОБА_1 працювала у відповідача, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , на посаді продавця продовольчих товарів на підставі письмового договору, без внесення відповідних відомостей до її трудової книжки, яка увесь час зберігалась у неї, останній запис в якій датований 26.04.2015 про закінчення виплат допомоги по безробіттю.

З наданих позивачем заяв від 31.07.2023, яка була отримана відповідачем 07.08.2023, та від 07.08.2023, яка була отримана відповідачем 08.08.2023, вбачається, що ОСОБА_1 просила звільнити її з роботи за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП з 09.08.2023. При цьому в період часу з 31.07.2023 по 09.08.2023 позивач перебувала на лікарняному.

Вказані обставини визнавались обома сторонами та не заперечувались ними.

Наказом №2 від 09.08.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади продавця продовольчих товарів, за власним бажанням 09.08.2023 за п.3 ст.38 КЗпП (підстава: її заява від 31.07.2023).

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП, працівник має право у визначений ним строк розірвати безстроковий трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору; чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

У цій справі будь-якого порушення відповідачем трудових або інших прав позивача під час розгляду встановлено не було, а несплата внесків до пенсійного органу роботодавцем не є таким в розумінні вимог ч.3 ст.38 КЗпП. Посилання ОСОБА_1 на невчасну виплату заробітної плати, у розмірі меншому, ніж встановлено законодавством, не надання відпусток є безпідставними та нічим не підтверджені, позаяк з її пояснень слідує, що такі порушення тривали протягом двох років (від початку війни з росією), однак вона такі дії жодним чином нікуди не оскаржила.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок (виплату всіх сум) у день його звільнення (ст.ст.47,116 КЗпП). Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, за відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена КЗпП відповідальність.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.99, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку в разі звільнення, що працівникові не було виплачено належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Частиною 5 ст.235 КЗпП передбачено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У письмовому повідомленні від 10.08.2023 ФОП ОСОБА_2 зазначено нараховані суми, належні позивачу під час звільнення, однак отримати його разом із наказом про звільнення ОСОБА_1 відмовилась, про що було складено відповідний акт від 12.08.2024. З останнього слідує, що відповідач в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в своєму магазині, де працювала позивач, запропонувала їй ознайомитися із наказом від 09.08.2023, отримати його копію та повідомлення про нараховані суми, однак у категоричній формі ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком відмовились, сказавши, що їм це не цікаво. Вказані обставини зазначені вище свідки підтвердили і в судовому засіданні.

Суд вважає хибними твердження представника позивача, що відповідач зобов`язана була направити ОСОБА_1 на поштову адресу копію наказу про звільнення, оскільки такий вона намагалась вручити їй особисто, однак позивач відмовилась.

Неможливість працевлаштуватись позивача, у зв`язку з не направленням їй відповідачем затребуваних документів, нею ж самою і спростована в судовому засіданні, адже майже через місяць вона знайшла іншу роботу. Для того, щоб стати на облік у центрі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю, обов`язкова наявність наказу про звільнення не передбачена. Натомість особа зобов`язана надати трудову книжку, яка увесь час знаходилась у ОСОБА_1 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (статті 12 ЦПК України), який забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі. Тобто, обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено порушення її прав відповідачем.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів з фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання такими правами не допускається.

Цивільний процесуальний закон покладає на сторони обовязок щодо добросовісності їх дій, який слід розуміти як використання правових важелів процесуального статусу сторони виключно для досягнення встановленої законом процесуальної мети.

Суд погоджується з думкою представника відповідача про порушення стороною позивача доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої знаходиться принцип добросовісності. Очевидно, що дії позивача, яка відмовилась від отримання наказу про звільнення та письмового повідомлення про належні їй до виплати суми, а згодом пред`являє позов про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі наказу про звільнення з вини роботодавця, суперечить її попередній поведінці і є недобросовісним.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово виснував, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки судом не встановлено порушення трудових прав позивача з боку відповідача (роботодавця), тому і відсутні підстави для задоволення її похідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність визначається судом у кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного ст.8 Конституції України.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

У даній справі позивачем оскаржуються дії відповідача, що мали місце у серпні 2023 року, наказ про звільнення позивача датований 09.08.2023, про існування якого вона достеменно знала 12.08.2023, коли знаходилась у приміщенні магазину, де раніше працювала, разом з тим до суду звернулася 08.04.2024, тобто через 8 місяців, відтак суд вважає, що вона пропустила строк звернення до суду безпідставно. Вимоги про поновлення строку для захисту свого цивільного права позивач не заявляла. Жодних поважних причин пропуску строку, які б позбавили ОСОБА_1 можливості подати заяву у визначений законом строк, були об`єктивно непереборними, не залежали від її волі і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або істотно ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк, позивач суду не навела, а тому строк позовної давності для захисту судом її права з приводу звільнення сплив. Однак суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову по суті, а не за строками.

Керуючись статтями 76-81, 259, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Судове рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на нього протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення або з дня його складення, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи (ст.ст.352, 354 ЦПК України). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано; у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після апеляційного перегляду (ст.273 ЦПК України).

Дата виготовлення повного тексту рішення 18.10.2024.

Головуюча суддя ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? О. О. Літвин