КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/31265/19

23 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»(далі - ПАТ «МТБ Банк») звернулось до суду з позовомдо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що 06 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 00277/RK, з додатковою угодою від 18 жовтня 2007 року № 1, з додатковою угодою від 10 липня 2009 року № 2, з додатковою угодою від 09 листопада 2011 року № 3, на підставі якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 61 118,81 доларів США на строк до 06 червня 2012 року на наступні цілі: на споживчі цілі 55 000,00 доларів США, на оплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору у розмірі 6 118,81 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 10,5 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з урахуванням умов п. 3.1.1. кредитного договору та зі сплатою: комісії за обслуговування кредиту 0,3 % від суми наданого кредиту без урахування страхових платежів, що сплачується щомісяця в період сплати у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту, з урахуванням вимог п. 3.5.1. цього договору; комісії за оформлення кредитного договору 954,00 грн., що сплачується у момент надання кредиту у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту; комісії за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.8. цього договору, а позичальник зобов`язувався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в кредитному договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, які передбачені умовами кредитного договору, також здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором (за винятком комісії що сплачується у момент надання кредиту) в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до п. п. 3.1., 3.3., з урахуванням п. 3.1.1. кредитного договору, комісію, розраховану відповідно до п. п. 3.5., з урахуванням п. 3.5.1. кредитного договору.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 ем 06 червня 2007 року було укладено договір поруки № 00336rК, з додатковою угодою від 18 жовтня 2007 року № 1, з додатковою угодою від 10 липня 2009 року № 2, з додатковою угодою від 09 листопада 2011 року № 3, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Також, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 ою 09 листопада 2011 року було укладено договір поруки № 00713rК, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки№ 00336rК та п. 1.4. договору поруки № 00713rК поручитель відповідає перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Позивач вказував, що банк повністю виконав взяті на себе за кредитним договором зобов`язання та надав ОСОБА_2 кредит, що підтверджується меморіальним ордером № 58 від 06 червня 2007 року та меморіальним ордером № 38 від 19 жовтня 2007 року, однак позичальник ОСОБА_2 . своєчасно не здійснював платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованим по ньому відсоткам, чим порушував прийняті на себе договірні зобов`язання по повернення кредиту та сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом з порушенням строків, зокрема, строку встановленого п. 1.1. кредитного договору.

У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором, банк вимагав від відповідачів усунення порушень вимог кредитного договору шляхом направлення досудової вимоги №491/04 від 09 липня 2015 року, але вимоги кредитора (позивача у справі) не були виконані, а тому банк 15 січня 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 00277/RK від 06 червня 2007 року (справа №760/765/16-ц). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року позовну заяву банку залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (повторна неявка в судове засідання представника позивача).

Позивач зазначав, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав і станом на 27 листопада 2015 року заборгованість відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором становить25 725,68 доларів США та 86 284,53 грн, яка складається із:заборгованості по кредиту 23 423,07 доларів США; заборгованості по відсоткам - 2 302,61 доларів США;заборгованості за комісією 40 960,89 грн.; заборгованості за нарахованою пенею 45 323,64 грн, яку просив суд стягнути з ОСОБА_2 солідарно зОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь банку.

12 травня 2020 року представником позивача було подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, з урахуванням якої позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором № 00277/RK від 06червня 2007 року у розмірі 14 658,99 доларів США - залишок заборгованості за тілом кредиту та 3 008,38 грн - заборгованість по пені за невиконання умов кредитного договору за період з 10 липня 2011 року по 03 листопада 2014 року, мотивуючи тим, що нараховані позивачем проценти за користування кредитом після закінчення строку дії договору були анульовані, а стягнуті позивачем грошові кошти в якості процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору були зараховані в погашення тіла кредиту.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року позов Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (адреса: Одеська обл., м. Чорноморськ, пр. Миру, 28, ) заборгованість за кредитним договором № 00277/RK від 06 червня 2007 року у розмірі 14 658,99 доларів США (чотирнадцять тисяч шістсот п`ятдесят вісім доларів 99 центів).

В іншій частині позовувідмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк», адреса: Одеська обл., м. Чорноморськ, пр. Миру, 28, ) судовий збір у розмірі 5 251,87 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» повністю.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Зазначає що, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не перевірив правильність та відповідність розрахунку вимогам закону, а також наявним в матеріалах справи випискам з рахунків позичальника.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачів неодноразово звертала увагу суду першої інстанції на невідповідність розрахунку заборгованості дійсним обставинам справи, випискам з рахунку позичальника та вимогам закону.

Так, наведений в таблиці загальний підсумок погашених відсотків у розмірі 33158,57 доларів США містить арифметичну помилку і в дійсності, відповідно до наведених в таблиці даних, складає 33 370,45 доларів США. Відповідно різниця між сумою нарахованих банком на момент закінчення строку кредитування і фактично сплачених позичальником відсотками, на яку позивач погодився зменшити розмір заборгованості за тілом кредиту, складає не 7031,97 доларів США, а 7243,85 доларів США.

Крім того, положення кредитного договору, визначені в пунктах 1.1, 2.2.3, 2.3.3., 3.5, щодо обов`язку позичальника сплачувати банку комісії є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, які були чинними на момент укладення кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи- споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

У зв`язку з нікчемністю умов щодо сплати комісій з моменту укладення кредитного договору і відсутністю підстав для покладення на позичальника такого обов`язку усі сплачені позичальником протягом строку дії кредитного договору комісії підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Крім цього, як вбачається з наданої позивачем довідки по особовому рахунку за період з 18.10.2011 року по 03.01.2013 року банк зарахував внесені позичальником грошові кошти у сумі 879,72 доларів США на погашення заборгованості за нестриманими доходами за процентами (позабаланс), що суперечить п. 2.2.кредитного договору яким передбачено вичерпний перелік платежів, які позичальник зобов`язується здійснювати за договором. Таким чином, зазначена сума також має бути зарахована в рахунок зменшення заборгованості за тілом кредиту.

З огляду на наведене вище відповідач ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наданий позивачем розрахунок суми боргу відповідає дійсним обставинам справи. Суд не перевірив обгрунтованість розрахунку, не встановив дійсний розмір кредитної заборгованості та не надав належної правової оцінки доводам відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк»- Черкасова Олена Оленсіївна просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року - без змін.

Зазначає, що рішенням суду першої інстанції в задоволені вимог позивача до відповідача ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі. Відповідно, ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до іншого відповідача ОСОБА_2 , при цьому, апелянт не є його представником.

Вважає, що стороною позивача підтверджено належними доказами розмір заявлених позовних вимог, суд першої інстанції належним чином перевірив та встановив правильність та відповідність наданого позивачем розрахунку вимогам закону та наявним в матеріалах справи доказам, разом з тим, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі відповідачами не спростовано належними доказами правомірність розміру позовних вимог.

При цьому, на спростування наданого банком розрахунку заборгованості та виписок по особовим рахункам позичальника, будь-яких доказів апелянтом не надано.

Твердження відповідача ОСОБА_1 про нікчемність положень кредитного договору щодо сплати комісії вважає безпідставними.

Так, у кредитному договорі, який є предметом спору, сторони погодили усі істотні умови кредитування, включаючи відсотки, комісію, їх розмір, строки та порядок сплати, а також усі витрати та подорожчання кредиту.

Вказані умови прописані у кредитному договорі, який підписаний позичальником, а відтак, він був обізнаний про всі умови та суми в абсолютних значеннях, і погодився з такою платою за кредит. Кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін. Під час його укладення позичальник ознайомився з умовами договору, висловив своє волевиявлення підписом, тривалий час виконував умови. Тобто, прийняв їх і вчиняв дії спрямовані на реальне настання юридичних наслідків.

З огляду на викладене, не може вважатися створенням істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника сплата комісії за обслуговування кредитної заборгованості, адже вона була йому відома в момент укладення договору та фіксованою, а відтак, відсутні порушення вимог ст.ст. 11, 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості такої умови договору.

У ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У чинній на час укладення кредитного договору редакції частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII) формулювання «визнаються недійсними» потрібно розуміти, як визнання саме судом недійсною умови договору, що обмежує права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, а не як її нікчемність, поняття якої запровадили значно пізніше, ніж зазначену редакцію Закону № 1023-XII.

Умова кредитного договору, що передбачала комісію, не є нікчемною згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України (подібні висновки сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2019 року у справі № 727/557/16-ц і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 грудня 2020 року у справі № 442/475/17).

Також, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного до 13 січня 2006 року, щодо встановлення додаткової плати (комісії) за обслуговування споживчого кредиту є оспорюваною (частина перша статті 21 Закону № 1023-XII у редакції, чинній на час його укладення, частина третя статті 215 ЦК України). Таку умову суд може визнати недійсною, зокрема, через невідповідність частині першій статті 203 ЦК України (пункту 6 частини першої статті 3, частині третій статті 509 ЦК України, частині першій статті 21 Закону № 1023-XII у вказаній редакції, частині третій статті 55 Закону № 2121-III).

Таким чином, доводи апелянта про нікчемність положень кредитного договору щодо сплати комісії ґрунтуються на нормах законодавства, що не були чинні на момент укладення кредитного договору, відповідно, не підлягають до застосування. При цьому, звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідачем не заявлялись зустрічні вимоги про визнання недійсними будь яких положень кредитного договору.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» - Черкасова Олена Оленсіївна просить апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року - без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

У відповідності до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 00277/RK, з додатковою угодою від 18 жовтня 2007 року № 1, з додатковою угодою від 10 липня 2009 року № 2, з додатковою угодою від 09 листопада 2011 року № 3, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі 61 118,81 доларів США на строк до 06 червня 2012 року на наступні цілі: на споживчі цілі - 55 000,00 доларів США, на оплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору, - 6 118,81 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 10,5 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з урахуванням умов п. 3.1.1. кредитного договору та зі сплатою: комісії за обслуговування кредиту 0,3 % від суми наданого кредиту без урахування страхових платежів, що сплачується щомісяця в період сплати у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту, з урахуванням вимог п. 3.5.1. цього договору; комісії за оформлення кредитного договору 954,00 грн., що сплачується у момент надання кредиту у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту; комісії за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.8. цього договору, а позичальник зобов`язувався на умовах, в розмірі та в строки, встановлені в кредитному договорі, повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи, які передбачені умовами кредитного договору, також здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором (за винятком комісії, що сплачується у момент надання кредиту) в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до п. п. 3.1., 3.3., з урахуванням п. 3.1.1. кредитного договору, комісію, розраховану відповідно до п. п. 3.5., з урахуванням п. 3.5.1. кредитного договору.

Періодом сплати вважається період з «26» по останнє число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється відповідно до графіку погашення кредиту (а.с. 6-22 том 1).

Згідно з умовою пункту 4.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п. п. 1.1., 3.1.1., 2.2.2., 2.2.3., 2.2.4., банк нараховує, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку за кожний прострочений платіж за кожним окремим зобов`язанням пеню у розмірі 0,3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок, зазначений у п. 1.2. Кредитного договору.

Відповідно до пункту 4.2. кредитного договору за кожен випадок порушення позичальником на строк більш ніж 60 календарних днів зобов`язань по поверненню кредиту, сплаті відсотків та комісії, встановлених в п. 1.1., 3.1.1., 3.5., 3.5.1. кредитного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10 % від суми простроченого платежу. Сплата штрафу здійснюється у гривні за курсом НБУ на дату нарахування на рахунок, зазначений у п. 1.2. кредитного договору.

На підставі укладеної додаткової угоди № 3 від 09 листопада 2011 року сторони підтвердили, що на момент укладення цієї додаткової угоди заборговансіть позичальника перед банком за основним боргом за кредитом становить 49 729,79 доларів США.

За взаємною згодою сторін доповнено кредитний договір пунктом 1.1.2.1 наступного змісту: «1.1.2.1. сторони домовились, зокрема, що за умови відсутності протягом останніх 15 років, з дати укладення даного договору, порушень позичальником будь-яких із зобов?язань за даним договором та/або іпотекодавцем будь-яких із зобов?язань за договором іпотеки, термін погашення кредиту за даним договором автоматично продовжується до 20 років з дати укладення даного договорк, становитеме 06 червня 2027 року і погашення кредиту відбувається відповідно до гарфіку погашення кредиту згідно додатку № 5.

Пункт 1.1.5. доповнено наступним змістом «у випадку наявності на протязі 15 років з дати укладення даного договору не більше ніж 30 порушень позичальником будь-яких із зобов?язань за даним договором та/або іпотекодавцем будь-яких із зобов?язань за договором іпотеки, позичальник має право за 30 календарних днів до дати погашення кредиту, зазначеної у пункті 1.1. кредитного договору, звернутися до банку із клопотанням про продовження терміну погашення кредиту до 20 років. Якщо позичальник не скористається наданим згідно даного пункту правом, термін погашення кредиту, зазначений у пункті 1.1. кредитного договору, вважається, таким, що настав і позичальник зобов?язаний повінстю виконати власні зобов?язання за кредитним договором».

За взаємною згодою сторін викладено пункт 3.5.1. кредитного договору в наступній редакції: «3.5.1. Комісії, нараховані у зазначені у цьому пункті періоди сплачується наступним чином: 1. Комісії, нараховані за період з 25 листопада 2009 року включно у розмірі 28 013,65 грн з жовтня 2012 року - щомісяця рівними частинами. 2. Комісії, нараховані за період з 25 листопада 2011 року і до закінчення терміну дії кредитного договору сплачується позичальником з жовтня 2011 року до закінчення терміну дії кредитного договору щомсячно в повному розмірі».

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 ем 06 червня 2007 року було укладено договір поруки № 00336rК, з додатковою угодою від 18 жовтня 2007 року № 1, з додатковою угодою від 10 липня 2009 року № 2, з додатковою угодою від 09 листопада 2011 року № 3, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Також, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 ою 09 листопада 2011 року було укладено договір поруки № 00713rК, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки№ 00336rК та п. 1.4. договору поруки № 00713rК поручитель відповідає перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 23-29 том 1).

На підставі поданих учасниками справи та досліджених доказів судом встановлено, що банк виконав свої зобов?язання, надавши позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти в повному обсязі, які прийняті позичальником від банку, що підтверджується меморіальним валютним ордером №58 від 06 червня 2007 року, № 38 від 19 жовтня 2007 року (а.с. 43, 44 том 1).

Обставини укладення кредитного договору на умовах, визначених у ньому, отримання грошових коштів в сумі 61 118,81 доларів США та часткове виконання основного зобов`язання визнані стороною відповідача під час судового розгляду справи.

Розрахунок заборгованості за договором, листування між кредитором та позичальником/фінансовими поручителямисвідчать про те, що під час дії договору мало місце прострочення сплати позичальником чергових платежів на виконання умов кредитного договору (а.с. 37-42 том 1).

За пред?явленими вимогами позивача, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимогвід 12 травня 2020 року, заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № 00277/RK від 06 червня 2007 року становить 14 658,99 доларів США - залишок за тілом кредиту та 3 008,38 грн - заборгованість по пені за невиконання умов кредитного договору за період з 10 липня 2011 року по 03 листопада 2014 року (а.с. 39-42 том 2).

З доводів заяви про зменшення розміру позовних вимог та наданого позивачем розрахунку заборгваності вбачається, що нараховані банком проценти за користування кредитом після закінчення строку дії договору були анульовані, а стягнуті позивачем грошові кошти в якості процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору були зараховані в погашення тіла кредиту (а.с. 40-47 том 3).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року у справі №760/765/16-ц, яке набрало законної сили 21 березня 2022 року, визнано припиненою поруку ОСОБА_1 на підставі договору поруки №00336rK від 06 червня 2007 року, укладеного між ним та ВАТ «Морський Транспортний Банк», та визнано припиненою поруку ОСОБА_3 на підставі договору поруки №0713rK від 09 листопада 2011 року, укладеного між нею та ПАТ «Марфін Банк».

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що в ідповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення тіла кредиту перед позивачем у повному обсязі не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 14 658,99 доларів США, про що свідчить розрахунок заборгованості, який визнаний судом як належний та допустимий доказ підтвердження заборгованості.

Відхиляючи доводи сторони відповідача щодо нікчемності умов договору про сплату комісії, суд першої інстанції виходив із того, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заявлений позов ПАТ «МТБ Банк» не містить вимог про стягнення з відповідачів заборгованості за комісією, а тому у суду відсутні правові підстави для здійснення дослідження умов кредитного договору щодо стягнення комісії на предмет їх нікчемності, та для зарахування сплаченої комісії в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині складової заборгованості по пені за невиконання умов кредитного договору у розмірі 3 008,38 грн за недоведеністю вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку нарахування заборгованості по пені, що позбавляє суд можливості встановити факт наявності такої заборгованості, за яке порушення вона була нарахована, період такого нарахування та правові підстави.

Надаючи оцінку вимогам позову в частині солідарного стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16лютого 2022 року у справі №760/765/16-ц, яке набрало законної сили, визнано припиненою поруку ОСОБА_1 на підставі договору поруки №00336rK від 06 червня 2007 року, укладеного між ним та ВАТ «Морський Транспортний Банк», та визнано припиненою поруку ОСОБА_3 на підставі Договору поруки №0713rK від 09 листопада 2011 року, укладеного між нею та ПАТ «Марфін Банк», а тому відсутні правові підстави для солідарного стягнення із відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за невиконання умов кредитного договору у розмірі 3 008,38 грн, а також в частині відмови до солідарних боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 учасниками справи не оскаржується.

Доводи і вимоги апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 стосуються оскарження рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення заборгованість за кредитним договором № 00277/RK від 06 червня 2007 року у розмірі 14 658,99 доларів США, з тих підстав, що наданий позивачем розрахунок суми боргу відповідає дійсним обставинам справи та у зв`язку з нікчемністю умов щодо сплати комісій з моменту укладення кредитного договору і відсутністю підстав для покладення на позичальника такого обов`язку усі сплачені позичальником протягом строку дії кредитного договору комісії підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У Рішенні від 01 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного

обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини).

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У справі, яка переглядається, встановлені фактичні обставини на підставі наданих учасниками справи та досліджених судом доказів вказують на те, що умови укладеного 06 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк», та ОСОБА_2 кредитний договір № 00277/RK, з додатковою угодою від 18 жовтня 2007 року № 1, з додатковою угодою від 10 липня 2009 року № 2, з додатковою угодою від 09 листопада 2011 року № 3, містять, у тому числі, положення щодо сплати позичальником комісії за обслуговування кредиту 0,3 % від суми наданого кредиту без урахування страхових платежів, що сплачується щомісяця в період сплати у гривні за курсом НБУ на дату нарахування, незалежно від валюти кредиту (пункт 1.1., 2.3.3., 3.5.).

При цьому, банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору.

Отже, положення споживчого кредитного договору передбачають сплату позичальником на користь банку плати за послугу, що супроводжує кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним, та було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах. Такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними.

З огляду на наведені вище положення частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, зарахування банком внесених позичальником грошових коштів в якості сплати комісії за обслуговування кредиту, є безпідставним.

Практика правозастосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положень статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є усталеною (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 201/4087/17, від 15 січня 2020 року у справі № 363/940/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 302/946/17, від 03 листопада 2021 року у справі № 757/40852/17, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц,від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення, то висновок суду першої інстанції про те, що у суду відсутні правові підстави для здійснення дослідження умов кредитного договору щодо стягнення комісії на предмет їх нікчемності, а також для зарахування сплаченої комісії в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту не узгоджуються з нормами матеріального права та є безпідставним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених фактичних обставин справи у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що суд першої інстанції, встановивши обставини виконання кредитором свого обв`язку з надання кредиту, дотримання порядку досудового врегулювання спору, а також надання відповідного розрахунку заборгованості, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача (позичальника) ОСОБА_2 суми неповернутого тіла кредиту.

Разом з тим, перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги на суми, які були внесені позичальником на погашення кредитної заборгованості. Зокрема, згідно з наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості, позичальником ОСОБА_2 , окрім погашення поточної заборгованості за наданим кредитом, були внесені грошові коштиза період 27 червня 2007 року по 30 грудня 2014 року в суму 13 516,43 доларів США, які зараховані кредиторомна погашенення комісії.

З огляду на наведені вище положення частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, зарахування банком внесених позичальником грошових коштів в якості сплати комісії за обслуговування кредиту, є безпідставним.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, не дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості, який містить суперечиві дані щодо розміру сплачених позичальником процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, які, відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, зараховані позивачем в рахунок погашення боргу за тілом кредиту.

Так, із наданого позивачем розрахунку заборгованості при поданні позовної заяви вбчається, що розмір сплачених позичальником платежів на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 27 червня 2007 року по 30 травня 2016 року становить 33 582,11 доларів США (а.с. 45-47 том 1), тоді як за розрахунком заборгованості, який поданий позивачем до заяви про зменшення розміру позовних вимог, розмір сплачених платежів за цією складовою зобов?язання за той самий період становить 33 158,57 доларів США (а.с. 42-43 том 3). Отже, проведені позивачем обрахування в частині сплати позичальником платежів на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом містять похибку у результаті визначення суми погашених процентів.

Із дослідженого розрахунку заборгованості, наданого позивачем в обгрунтування уточнених вимог, та підтверджених стороною відповідача обставин, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що за період з 27 червня 2007 року по 30 травня 2016 року позичальником сплачено 33 370,45 доларів США. Відповідно різниця між сумою нарахованих банком на момент закінчення строку кредитування і фактично сплачених позичальником відсотками, на яку позивач зменшив розмір заборгованості за тілом кредиту, складає суму 7 243,85 доларів США.

До того ж, із довідки по особовому рахунку за період з 18 жовтня 2011 року по 03 січня 2013 року вбачається, що внесені позичальником 18 жовтня 2012 року грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 879,72 доларів США списані банком на внебалансовий рахунок. Позабалансові рахунки виділені в окремий клас рахунків (нульовий), вони мають своє призначення та певні особливості обліку, що регламентовано нормативними документами Національного банку України, зокрема Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України від 17 червня 2004 року № 280.

Ураховуючи, що судом першої інстанцій встановлені усі фактичні обставини справи, позивачем надано докази на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, яка згідно із заявленими вимогами складається лише із тіла кредиту, а сторона відповідача спростовувала її розмір з урахуванням нікчемності умов договору про сплату комісії, часткового відображення платежів, сплачених позичальником ОСОБА_2 на погашення заборгованості після зміни кредитором строку кредитування, колегія суддів апеляційного суду з метою забезпечення права сторін на вирішення їх спору у розумні строки вважає за можливе змінити оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача.

За проведеними обчисленнями залишок боргу за тілом кредиту складає суму 1 783,07 доларів США, із розрахунку: 23 423,07 доларів США - борг за тілом кредиту станом на 27 листопада 2015 року, за мінусом суми 13 516,43 доларів США, яка без відповідної правової підстави була зарахована позивачем як комісія, за мінусом 7 243,85 доларів- зараховані проценти за користування кредитом поза межами строку кредитування, за мінусом 879,72 доларів США, які списано банком на внебалансовий рахунок.

Заборгованість в частині залишку кредиту у розмірі 1 783,07 доларів США, що обліковується за позичальником ОСОБА_2 , підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості за цією складовою заборгованості відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи позивача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем ОСОБА_1 , який виступав фінансовим поручителем за договором поруки від 06 червня 2007 року № 00336rК, щодо якого в частині заявлених вимог банку судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у позові, при цьому апелянт не є представником іншого відповідача (боржника) ОСОБА_2 щодо якого ухвалено рішення про часткове задоволення позову, оскільки солідарні боржники наділені правами на заперечення проти вимог кредитора у повному обсязі, як заявлених щодо кожного із них (боржника чи поручителя), так і щодо інших загальних вимог, за якими такий боржник несе солідарну відповідальність (частина 3 статті 543 та частина 2 статті 555 ЦК України).

Таким чином, у випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства (постанова Верховного Суду від 03 червня 2024 року справа № 161/8822/19).

З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» за кредитним договором №00277/RK від 06 червня 2007 року, зі зменшенням суми заборгованості за кредитним договором з 14 658,99 доларів США до 1 783,07 доларів США, а тому апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення позовних вимог про стягнення пені за невиконання умов кредитного договору у розмірі 3 008,38 грн, а такожв частині відмови вимог до солідарних боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

Позовні вимоги ПАТ «МТБ Банк»задоволено частково, а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складються із судового збору, у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що складає розмір 638,63 грн, слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Понесені відповідачем ОСОБА_1 та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання апеляційної скарги, у пропорційному розмірі до задоволених вимог скарги, що становить розмір 6 919,87 грн, слід покласти на позивача ПАТ «МТБ Банк».

Керуючись ст.ст. 3, 203215, 217, 228, 509, 627, 1054 ЦК України ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України « Про банки і банківську діяльність».ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і в частині розподілу судових витрат між сторонами змінити, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором №00277/RK від 06 червня 2007 року, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь позивача Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (адреса: Одеська обл., м. Чорноморськ, пр. Миру, 28, ), з 14 658,99 доларів США до 1 783,07 доларів США, судовий збір з 5 251,87 грндо 638,63 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» (адреса: Одеська обл., м. Чорноморськ, пр. Миру, 28, ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги - 6 919,87 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: