Дата документу 15.10.2024 Справа № 754/1332/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 754/1332/24 Головуючий у І інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/1631/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лабовкіна Олексанра Олександровича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2024 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 25.01.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2859264.

19.07.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19072023, за умовами якого позивач набув права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 2859264 в розмірі 92888 грн.

Крім того, 12.02.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 13158-02/2022.

08.12.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 08122022, за умовами якого позивач набув права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 13158-02/2022 в розмірі 39517,50 грн.

17.02.2022 між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № . Так, 24.11.2022 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 24/11-22, за умовами якого позивач набув права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за договором позики № в розмірі 39791,25 грн.

Всупереч умовам договорів, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення позивачу прав грошової вимоги до відповідача, він не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості.

Посилаючись на зазначені обставини, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № 2859264 в розмірі 92888 грн, кредитним договором № 13158-02/2022 - в розмірі 39517,50 грн; за договором позики № - в розмірі 39791,25 грн та судові витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість:

- за кредитним договором № 2859264 від 25.01.2022 в розмірі 92888 грн, яка складається з: 20000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 72888 грн сума заборгованості за процентами;

- за кредитним договором № 13158-02/2022 від 12.02.2022 - в розмірі 31875 грн, яка складається з: 15000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 16 875 грн сума заборгованості за відсотками;

- за договором позики № від 17.02.2022 - в розмірі 37743,75 грн, яка складається з: 9000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 28743,75 грн сума заборгованості за відсотками, а також судовий збір у розмірі 2857,61 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лабовкіна О.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність їх висновків, викладених у рішенні суду, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач не довів належними доказами укладення ОСОБА_1 кредитних договорів. На думку скаржника, матеріали справи не містять доказів отримання ним кредитних коштів. Крім того, вважає недоведеним факт переходу прав вимоги прав кредитора до позивача, адже договори факторингу не містять ціни продажу прав вимоги та загальної суми прав вимоги, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не надало доказів оплати на користь фактора грошових коштів клієнтами.

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лабовкіна О.О. також зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що згідно з Договором № 1 до кредитного договору № 2859264, «Таблиця обчислення реальної вартості для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», реальна річна процентна ставка за цим кредитним договором становить 0%, і безпідставно стягнув з нього проценти за вказаним договором в сумі 72888 грн.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «ЄАПБ» заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказує на їх необґрунтованість та безпідставність, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Лабовкіна О.О. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Згідно з довідкою секретаря судового засідання Волчанової І.М. від 15 жовтня 2024 року, відеоконференцзв`язок у цивільній справі 22-ц/807/1631/24 з представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Лабовкіним О.О. 15 жовтня 2024 року о 10 год. 59 хв. не відбувся з причини того, що він у визначений час не вийшов на зв`язок, його статус перебував як «офлайн».ОСОБА_2 повідомив телефонним дзвінком, що не може під`єднатися до відеоконференції.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 1 а.с. 245, т. 2 а.с. 1, 2), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Колегія суддів не встановила поважних причин для відкладення слухання справи, оскількисторони, зокрема і представник ОСОБА_1 адвокат Лабовкін О.О,. належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду процесуальний закон покладає на учасника справи, його представника, який подав відповідну заяву, а ОСОБА_1 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Крім того, суд апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не ухвалював рішень про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, отже, підстави для розгляду справи з обов`язковою участю учасників справи відсутні.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частково задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з презумпції правомірності договору, укладеності договорів між відповідачем та відповідними фінансовими установами, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаними договорами за договорами відступлення прав вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 25.01.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 2859264 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації позичальника на веб-сайті в мережі Інтернет https://credit7.ua/ та підписання договору електронним підписом використанням одноразового ідентифікатора С260.

Відповідно до п.1.1. договору, його укладання здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства (Інформаційно-телекомунікаційна система Товариства), доступ до якої забезпечується Клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході Клієнта в Особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки Товариством правильності введення коду, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, даний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету.

За умовами вищевказаного договору (п.п. 1.2., 1.3., 1.4.) Товариство надає Клієнту споживчий кредит в розмірі 20000 грн строком на 360 днів, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, в порядку та на умовах, визначених договором. Стандартна процента ставка 1,99% в день.

Відповідно до п.п. 2.1. п.2 договору, кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки Клієнта, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту.

25.01.2022 додатково ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С260 підписано паспорт споживчого кредиту.

Згідно з довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 1-2902 від 29.02.2024 року, повідомлено про успішний переказ коштів 25.01.2022 у розмірі 20000 грн на номер карти: НОМЕР_1 .

22.06.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір про прощення (анулювання) боргу до договору № 2859264 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого клієнт зобов`язався погасити частину основного боргу за договором у сумі 14000 грн у термін до 25.06.2023, а товариство звільняє клієнта від обов`язку сплатити решту частини основного боргу у сумі 6000 грн (п.2, п. 3 додаткового договору). Відповідно до п. 7 цей додатковий договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту виконання клієнтом умов визначених п. 2 цього додаткового договору.

Доказів, що додатковий договір про прощення (анулювання) боргу до договору № 2859264 про надання коштів на умовах споживчого кредиту набрав чинності шляхом часткового погашення заборгованості в строк до 25.06.2023 матеріали справи не містять.

19.07.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 19072023, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступло ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений в Реєстрі боржників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 2859264, що підтверджується Витягом з Реєстру боржників до цього договору.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 19072023 від 19.07.2023 та розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2859264 від 25.01.2022 ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 92888 грн, з яких: 20000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 72888 грн сума заборгованості за процентами.

Також позивачем надано розрахунок заборгованості за договором № 2859264 від 25.01.2022 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 19.07.2023, здійснений первісним кредитором, в якому відображено дати нарахування та суми процентів у гривні, розраховані за процентними ставками погодженими сторонами, заборгованість за тілом кредиту, процентам, внесені (списані) на їх погашення кошти, інша інформація. З нього ж вбачається, що загальний розмір заборгованості відповідача становить 92888 грн, з яких 20000 грн тіло кредита та 72888 грн проценти за користування.

12.02.2022 між ТОВ «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 13158-02/2022, відповідно до умов якого відповідач отримав у кредит грошові кошти в розмірі 15000 грн, зі строком кредитування 20 днів, тобто, до 03.03.2022 та сплатою 456,25 % річних від суми кредиту в розрахунку 1,25% на добу.

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом підписання договору електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора W2803.

Відповідно до 4.3 договору сторони також передбачили, що у разі, якщо клієнт не повернув в кредит в строк, зазначений в п.1.2 цього договору, та/або в додатку(ах) цього договору, проценти, передбачені в п.2.4 цього договору, продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з першого для прострочення виконання умов договору.

08.12.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 08122022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у Реєстрі боржників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 13158-02/2022, що підтверджується Витягом з Реєстру боржників до цього договору.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 08122022 від 08.12.2022 та розрахунку заборгованості за кредитним договором № 13158-02/2022 від 12.02.2022 ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 39517,50 грн, з яких: 15000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 24517,50 грн сума заборгованості за відсотками.

17.02.2022 між TOB «Інфінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № /4, відповідно до якого сума кредиту 9000 грн, строк користування кредитом 12 місяців, розмір процентної ставки 0,875 % за один день користування кредитом.

Договір позики підписано шляхом підписання акцепту оферти від 17.02.2022 на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту /4 від 17.02.2022 та отримання кредиту відповідно до заявки-анкети та надано згоду на використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису позичальника.

У заявці-анкеті на отримання кредиту № 4043624 від 17.02.2022 ОСОБА_1 зазначив, зокрема, реквізити банківської платіжної картки НОМЕР_2 , суму кредиту 9000 грн.

Обставина надання кредитних коштів підтверджується квитанцією за сплату № 138665387 від 17.02.2022, згідно з якою через сервіс онлайн платежів Ipay.ua на картку НОМЕР_1 було зараховано 9000 грн.

24.11.2022 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 24/11-22, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права грошової вимоги до боржників, перелік яких зазначений у Реєстрі боржників, зокрема до ОСОБА_1 за договором позики № , що підтверджується Витягом з Реєстру боржників до цього договору.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 24/11-22 від 24.11.2022 та розрахунку заборгованості за договором позики № від 17.02.2022 ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 39791,25 грн, з яких: 9000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 30791,25 грн сума заборгованості за відсотками.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною четвертою статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України «Про інформацію» та спеціальний Закон України «Про захист персональних даних».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).

Частинами 1 та 2 ст.512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За встановленими у цій справі обставинами кредитні договори між відповідачем та фінансовими установами, правонаступником яких є позивач, укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. При цьому через особистий кабінет на вебсайтах фінансових установ подано заявки на отримання кредиту від імені ОСОБА_1 та підтверджено умови отримання кредиту шляхом акцепту, після чого установи надіслали особі, яка звернулася за отриманням кредиту за допомогою засобів зв`язку (номер телефону або електронна пошта) одноразові ідентифікатори, які і було використано для підтвердження підписання кредитних договорів.

Вказані обставини відповідач не спростував належними та допустимими доказами.

Відповідач не заперечував, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_3 належить йому, або що на час укладення зазначених договорів він втратив вказані засоби зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Більше того, саме цей номер телефону зазначений в апеляційні скарзі, що свідчить про його належність ОСОБА_1 .

Оскржуючи рішення щодо задоволення позовних вимог, відповідач, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих в кредит коштів та сплати заборгованості в повному обсязі, не спростував надані позивачем розрахунки заборгованості, а також не надав свого розрахунку заборгованості, який би містив інший розмір заборгованості.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК«Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитними договорами № 2859264 від 25.01.2022, № 13158-02/2022 від 12.02.2022 та договором позики № від 17.02.2022.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не підписував ці договори спростовуються матеріалами справи, зокрема, самими договорами, які містять електронний підпис позичальника, виконаний за допомогою одноразового ідентифікатора у формі алфавітно-цифрової послідовності, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Посилання апелянта на те, що він не отримував кредитних коштів є безпідставними, оскільки матеріали справи містять підтвердження перерахування кредитних коштів на зазначені в договорах про надання коштів на платіжну картку позичальника № НОМЕР_2 .Крім того, на підтвердження таких доводів він міг би надати суду виписки з його рахунку щодо здійснення операцій з грошовими коштами у відповідний період, або спростувати належність йому цього рахунку. Однак жодних належних доказів на спростування позовних вимог скаржник не надав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять і скаржник не надав суду доказів щодо спростування презумпції правомірності жодного з кредитних договорів, їх окремих пунктів. Ні вищезазначені договори, ні договори факторингу недійсними не визнавались.

Таким чином, договори про надання кредитних коштів підписані відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами цих правочинів. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариств за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між фінансовими установами та відповідачем не були б укладені. Сторони договору досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, колегія суддів доходить висновку про укладеність вищевказаних кредитних договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаними кредитними договорами за договорами відступлення прав вимоги.

Всупереч умов укладених договорів, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів у строки і на умовах, передбачених договорами, відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно врахував умови договору № від 17.02.2022, за якими кредит надається строком на 12 місяців, тобто до 17.02.2023, в той час як у п. 4.3. кредитного договору № 13158-02/2022 від 12.02.2022 сторони погодили, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2 договору (до 03.03.2022), проценти продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору, та відмовив у стягнення процентів, нарахованих понад вказаний період.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно з Договором № 1 до кредитного договору № 2859264, «Таблиця обчислення реальної вартості для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», реальна річна процентна ставка за цим кредитним договором становить 0%, і безпідставно стягнув з нього проценти за вказаним договором в сумі 72888 грн спростовуються матеріалами справи, адже за умовами вищевказаного договору (п.п. 1.2., 1.3., 1.4.) Товариство надає Клієнту споживчий кредит в розмірі 20000 грн строком на 360 днів, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, в порядку та на умовах, визначених договором. Стандартна процента ставка 1,99% в день. Натомість зазначена скаржником таблиця, що є Додатком до Договору № 2859264 від 25.01.2022, та підписана електронним підписом одноразовим ідентифікатором С260 Кальчевим І.В., містить розрахунок вартості кредиту із зазначенням конкретної суми нарахованих процентів за користування кредитними коштами щомісячно (графа 6).

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лабовкіна Олексанра Олександровичаслід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лабовкіна Олексанра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 травня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: