КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9776/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2024 року м. Київ

Справа № 161/11426/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року, постановлену у складі судді Зінченко О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Луцька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа - Перша Луцька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 липня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Луцька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

19 жовтня 2023 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про направлення справи №161/11426/23 за підсудністю до Обухівського районного суду Київської області.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Луцька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним направлено за територіальною підсудністю до Обухівського районного суду Київської області.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позов про визнання заповіту недійсним підлягає направленню для розгляду до Обухівського районного суду Київської області, за зареєстрованим місцем проживання відповідача по справі.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 08 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Луцька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Справа призначена у підготовче засідання.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Перша Луцька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним передано за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позов про визнання заповіту недійсним підлягає направленню для розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області, оскільки, як вбачалось з матеріалів справи, нерухоме майно, щодо якого є спір, знаходиться у м. Луцьку, де раніше були на розгляді аналогічні справи по яким були прийняті рішення, а також місце відкриття спадщини - м. Луцьк.

Не погоджуючись з ухвалою, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Черніка П.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року, ухвалити нове судове рішення, справу направити для продовження розгляду до Обухівського районного суду Київської області. В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2023 року справу направлено до Обухівського районного суду Київської області за підсудністю для розгляду за зареєстрованим місцем проживання відповідачки.

За загальним правилом підсудності передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Предметом спору між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недійсність заповіту, тобто документу, який надає певні права для відповідача. Такі позови подаються до суду за місцем реєстрації відповідача, про що зазначив Луцький міськрайонний суд Волинської області, направляючи справу для розгляду до Обухівського районного суду Київської області.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона передана. Судом першої інстанції не вірно встановлено, що відкриття провадження відбулося з порушенням правил підсудності, а тому ухвала має бути скасована.

Позивач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскарження ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду передбачене пунктом 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 11 березня 2024 року про передачу справи на розгляд за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області, Обухівський районний суд Київської області виходив із того, що спір стосується нерухомого майна, тому підсудність даної справи визначається за правилом виключної підсудності, а відтак положення ч.1 ст. 27 ЦПК України в даному випадку не застосовуються.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст.27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст.30 ЦПК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 185/8191/16-ц (провадження № 61-15124св20) зазначено, що «виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають з приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо пред`явлено позов про право власності на кілька приміщень, розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох об`єктів нерухомості у різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких встановлено виключну підсудність, то позов пред`являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема, щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.

Віднесення позовів до виключної підсудності здійснюється, виходячи із критерію їх виникнення з приводу нерухомого майна, навіть коли вимоги не заявлені безпосередньо відносно самого нерухомого майна.

Право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), тобто, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

За правилами ч.2, ст.31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

За змістом п.п.2-3п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", якщо після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду виявиться, що заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, суд передає справу на розгляд належному суду незалежно від волевиявлення сторін. У разі виявлення під час проведення попереднього судового засідання чи під час судового розгляду справи по суті порушення правил виключної підсудності суд ухвалою передає справу на розгляд іншому суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту, складеного 03 грудня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Луцьку.

Відповідно до змісту заповіту ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_6 все належне їй майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме: 14/100 частки житлового будинку, загальною площею - 176 кв.м., житловою площею - 129 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, спір між сторонами у даній справі виник саме з приводу визнання недійсним заповіту, яким ОСОБА_5 заповідала ОСОБА_6 все належне їй майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, взагалі все те, що буде належати їй на день смерті. Таким чином, заповіт стосується нерухомого майна- частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому підсудність даної справи визначається за правилом виключної підсудності.

Враховуючи, що спір стосується нерухомого майна, підсудність даної справи визначається за правилом виключної підсудності, тому Обухівський районний суд Київської області цілком обґрунтовано направив справу за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень ст.32 ЦПК України щодо недопущення спорів між судами про підсудність не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки в даному випадку саме Луцький міськрайонний суд Волинської області є судом, встановленим законом, для розгляду цієї справи.

Недотримання правил виключної підсудності є порушенням процесуального закону, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково трактує зазначений позивачем предмет позову, оскільки таким є саме оскарження заповіту як правочину, а не правовідносини стосовно нерухомого майна, та що жодних вимог стосовно конкретного нерухомого майна позивач не заявляє, колегія суддів відхиляє, оскільки право на спадкування є не абстрактним, а цілком конкретним і невіддільне від предмету спадкування (спадкового майна). Таким же конкретним є і питання визнання заповіту недійсним, оскільки, його кінцевими метою і результатом є реалізація (захист) права спадкоємців за законом на спадкування певного майна (частки в ньому), а відтак, набуття в порядку спадкування у власність майна чи унеможливлення такого.

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою. Судом було правильно застосовано норми процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.