КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/5890/23 Головуючий у 1 інстанції Висоцька Г.В.
Провадження №22-ц/824/7042/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2023 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначав, що на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року по цивільній справі №372/1267/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики № 01-04/09 від 27 липня 2011 року в розмірі 6 441 710,89 грн, було видано виконавчий лист № 371/1267/14-ц від 19 квітня 2017 року, який було пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

24 квітня 2017 року зазначеним органом ДВС було відкрито виконавче провадження № 53822096, яке 09 квітня 2020 року об`єднано із виконавчими провадженнями № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 у зведене виконавче провадження № НОМЕР_3.

В рамках вказаного зведеного виконавчого провадження було реалізоване належне боржнику нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) літ. «А», загальною площею 234 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , за 15 202 699,71 грн.

29 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до виконавчої служби з проханням про перерахунок залишку коштів, які залишилися після задоволення вимог стягувача, оплати витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору, на рахунок ОСОБА_1 , що державний виконавець і зробив.

В подальшому ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_1 з проханням повернути йому отримані грошові кошти в розмірі 3 422 469,51 грн, але відповідач станом на дату написання вказаної позовної заяви не повернула їх.

Оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договірних відносин не існувало та не існує, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останньою за наявності правової підстави, яка в майбутньому припинилася, тому, на думку позивача, їх повинно бути витребувано, відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, як безпідставне збагачення.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути відповідача грошові кошти у розмірі 3 422 469,51 грн та судовий збір.

Разом із позовною заявою, представник ОСОБА_4 - адвокат Танащук М.В. подав заяву про забезпечення позову, в обгрунтування якої зазначив, що згідно з інформаційною довідкою№ 342296468 від 10.08.2023 року ОСОБА_5 передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, а саме:

- нежитлові приміщення групи приміщень №№ 1, 2, 3 в будівлі літ. «Е», загальною площею 149,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (нежитлові приміщення №№ 1-9 групи приміщень № 1; нежитлові приміщення №№ 1-6 групи приміщень № 2; нежитлові приміщення № 1 групи приміщень № 3);

- нежитлові приміщення групи приміщень №№ 1, 2, 3 в будівлі літ. «И», загальною площею 655,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (нежитлові приміщення № 1 групи приміщень № 1; нежитлові приміщення №№ 1-9 групи приміщень № 2; нежитлові приміщення № 1 групи приміщень № 3);

- нежитлові приміщення групи приміщень №№ 2, 3, 4, 5 в будівлі літ. «Д», загальною площею 802,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (нежитлові приміщення №№ 1 групи приміщень № 2; нежитлові приміщення №№ 1 групи приміщень № 3; нежитлові приміщення №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6 групи приміщень № 4; нежитлові приміщення №№ 1, 2, 3 групи приміщень № 5);

- частина групи нежитлових приміщень: будівля літ. «З», загальною площею 352,30 кв.м., будівля літ. «И» загальною площею 185,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Заявник вказує, що оскільки ОСОБА_5 станом на дату написання позову не повернула позивачу кошти, перераховані на її розрахунковий рахунок, та поряд із цим передала належне їй нерухоме майно в іпотеку ОСОБА_6 за іпотечним договором від 04.08.2023 року, зазначене може свідчити про утруднення в подальшому або унеможливлення виконання рішення суду про задоволення його позову, якщо відносно вказаного нерухомого майна буде здійснено будь-які реєстраційні дії (наприклад реєстрація предмету іпотеки за іпотекодержателем).

Посилаючись на викладене, заявник просив суд забезпечити позов шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, утому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо нерухомого майна та накладення арешту на майно належного ОСОБА_5 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.Заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, утому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження. передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) та накладено арешт на наступне нерухоме майно:

- нежитлові приміщення групи приміщень №№1, 2, 3 в будівлі літ. «Е», загальною площею 149,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (нежитлові приміщення 1-9 групи приміщень № 1; нежитлові приміщення 1-6 групи приміщень №2; нежитлові приміщення №1 групи приміщень №3). В іншій частині вимог заяви - відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2023 року скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваною ухвалою накладено арешт на майно, яке фактично не належить відповідачу. Крім того, в ухвалі відсутні посилання на підтверджені відповідними доказами обставини, на підставі яких суд прийшов до висновку про наявність реальної загрози невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Скаржниквказує на те, що судом першої інстанції при винесенні ухвали від 01 грудня 2023 року не застосовано положення ч. 4 ст. 153 ЦПК України, щодо призначення справи з викликом сторін, чим фактично порушено права сторини відповідача, та узаконено надуманий (безпідставний) позов та арешт майна.

Апелянт також звертає увагу на те, що згідно даних витягу з реєстру нерухомості щодо вказаного нерухомо майна встановлено договірні зобов`язання по іпотечному договору, тобто, фактично вказаним забезпеченням позову порушено права третіх осіб, які є іпотекодержателями, та мають переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, на думку відповідача, відсутнє підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бурцева А.В. підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів та підстав, просили її задовольнити.

Інші сторони даної справи в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, пославшись на наявність передбачених положеннями статті 149 ЦПК України підстав для забезпечення позову та на правові позиції, наведені в постановах Верховного Суду щодо умов застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру та дотримання принципу співмірності, виходив із того, що невжиття у даній справі заходів забезпечення позову може істотно утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Відповідно до статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу".

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

З позовної заяви вбачається, що предметом даного позову є стягнення грошових коштів, які набуті відповідачкою за наявності правової підстави, яка в майбутньому припинилася, що на думку позивача, який посилається на положення ст. 1212 ЦК України, є безпідставним збагаченням.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, представник ОСОБА_4 - адвокат Танащук М.В. просив заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державний реєстраторам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації права на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо належного ОСОБА_5 нерухомого майна - конкретно визначених нежитлових приміщень.

Поряд із цим, заявник зазначав, що нерухоме майно, про заборону відчуження якого заявлені вимоги, ОСОБА_5 передала в іпотеку, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

Так, з доданої заявником Інформаційної довідки № 342296468 від 10.08.2023 року вбачається, що нежитлові приміщення, які є предметом заяви про забезпечення позову, за іпотечним договором №362 від 04.08.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Курасовою О.В. передано в іпотеку ОСОБА_6 .

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, зазначаючи про те, що має сумніви щодо об`єму запропонованої для забезпечення майнової маси з огляду на неподання сторонами будь-якої інформації щодо вартості нерухомого майна, дійшов висновку про можливість часткового задоволення заяви, шляхом накладення арешту та заборони вчиняти реєстраційні дії щодо групи нежитлових приміщень № 1,2,3 в будівлі літ «Е» в АДРЕСА_2 .

При цьому, суд першої інстанції не навів належного мотивування підстав для забезпечення позову в частині саме цих нежитлових приміщень, не встановив їх вартість, а також не врахував наявність зареєстрованого обтяження вказаного нерухомого майна у зв`язку із переданням його в іпотеку.

Таким чином, з урахуванням переважного права іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що забезпечення позову у визначений судом спосіб у даній справі гарантуватиме ефективне поновлення та захист порушених прав позивача, а також виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

Ураховуючи, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника), за наведених вище обставин, на переконання колегії суддів, у суду першої інстанції не було підстав для накладення арешту на визначене нерухоме майно та заборони вчинення щодо нього реєстраційних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у визначений спосіб, як необґрунтованої.

Керуючись ст. 149, 150, 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2023 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар