печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа №760/13889/23-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про визнання наказу недійсним та стягнення невиплаченої заробітної плати, -

представник відповідача - адвокат Шевцова О. В.

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із вказаним позовом, у якому просить (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (далі - ДП «Український інститут інтелектуальної власності» №25-Н/2023 від 30.01.2023 року «Про оголошення простою»; стягнути із ДП «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі за час простою в сумі 69 399, 02 грн, за період лютий 2023 року - серпень 2023 року, без врахування відповідних податків та інших обов`язкових платежів; моральну шкоду, в сумі 43 750 грн та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі наказу №197-п від 29.06.2021 року ОСОБА_1 працює на посаді начальника відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності ДП «Український інститут інтелектуальної власності».

У відповідності до Наказу ДП «Український інститут інтелектуальної власності» №72-п від 25.03.2022 року «Про запровадження дистанційної роботи» ОСОБА_1 працював дистанційно.

17.05.2023 року через месенджер Viber, ОСОБА_1 отримав наказ ДП «Український інститут інтелектуальної власності» від 16.05.2023 року №80-Н/2023 «Про припинення простою», згідно з яким було встановлено припинення простою, в тому числі для нього, як начальника відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності, на один день, а саме на 24.05.2023 року. Того ж дня він звернувся до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» із запитом щодо ознайомлення його з наказом, яким його було направлено в простій.

Після ознайомлення з наказом, ним виявлено, що йому оголошено простій, не з вини працівників, з 01.02.2023 року, на час простою встановлена оплата у розмірі 2/3 від посадового окладу.

Вважає дії відповідача незаконними, враховуючи, що його не було повідомлено про простій, в наказі про оголошення простою не вказані причини його запровадження, його не було переведено на іншу роботу за його згодою з урахуванням спеціальності та кваліфікації на тому ж підприємстві, всупереч Колективному договору зменшено заробітну плату одноособовим рішенням, без погодження з Профкомом.

Вказані дії відповідача не відповідають вимогам законодавства та порушують його права, в результаті чого він недоотримав 69 399, 02 грн заробітної плати, виходячи з розрахунку за два останні місяці, що передували простою: грудень 2022 року - січень 2023 року, в розмірах 24 028, 06 + 24 570,00 ? 2 = 24 299, 03 грн (середньої заробітної плати). Дві третини від заробітної плати, встановленої на період простою (з лютого по травень 2023 року) складає 15 600, 78 грн, тобто він недоотримав заробітної плати по 8 699, 03 грн щомісяця (24 299, 03 - 15 600, 78). Згідно уточнень до позову, станом на вересень 2023 недоотримана ним заробітна плата становить 69 399, 02 грн.

В зв`язку з чим, вважає, що йому також була нанесена моральна шкода, яку він оцінив, з урахуванням збільшення позовних вимог в сумі 43 750 грн, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.07.2023 року вказану справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (а. с. 41).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023 року для розгляду справи визначено суддю Матійчук Г.О. (а. с. 47-48).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.09.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а. с. 49).

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасника справи (а. с.50).

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу позивача, останній отримав копію ухвали про відкриття провадження 06.11.2023 року (а. с. 212), на електронну пошту ухвалу доставлено - 08.09.2023 року (а. с. 51).

Відповідно до розписки представник відповідача отримала копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви - 18.09.2023 року (а. с. 52-53).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

19.09.2023 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (а. с. 54-88).

04.10.2024 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у ньому. Зокрема у відзиві зазначено, що позивач дійсно працює на підприємстві згідно наказу №197-п від 29.06.2021 року, на посаді начальника представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності. Наказом по підприємству від 25.03.2022 року №72-п запроваджено дистанційний режим роботи. 28.10.2022 року Кабінет Міністрів України своїм Розпорядженням №943-р, з 08.11.2022 року припинив повноваження ДП «Український інститут інтелектуальної власності», як Національного органу інтелектуальної власності, визначивши, що державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» виконуватиме функції Національного органу інтелектуальної власності. В зв`язку з даним Розпорядженням, Міністерством економіки України, як уповноваженим органом управління, 11.11.2022 року прийнято нову редакцію Статуту підприємства, з якого прибрано низку повноважень у сфері інтелектуальної власності, в т.ч. щодо представництва підприємства у судах. Враховуючи це, наказом по підприємству від 14.11.2022 року № 269-Н/2022 «Про оголошення простою» з 15.11.2022 року оголошено простій не з вини працівників, низці працівників підприємства, в т.ч. працівникам відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності. Отже позивач, який очолював цей відділ не міг не знати про відібрання у його відділу повноважень у сфері забезпечення представництва підприємства в судах. Наказом по підприємству від 30.01.2023 року №25-Н/2023 «Про оголошення простою» було оголошено простій, не з вини працівників, з 01.02.2023 року, в т.ч. позивачу. Оскільки, позивач з 25.03.2022 року перебував на дистанційному форматі роботи, тобто фізично був відсутній на робочому місці, за адресою: АДРЕСА_1 ознайомити його під підпис з наказом підприємства від 30.01.2023 року №25-Н/2023 «Про оголошення простою» не було можливості. В той же час, йому засобами поштового зв`язку було направлено копію вказаного наказу простою поштовою кореспонденцією. Щодо обов`язку підприємства повідомити позивача про простій за два місяці, зазначає, що не зобов`язано цього робити, оскільки простій не є зміною істотних умов праці. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, зазначає, що вона позивачем не доведена, не обґрунтована, відповідно, не підлягає задоволенню (а. с. 99-174).

03.10.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що відповідач не повідомляв його про існування наказу, він не отримував від нього жодних повідомлень. Посилання відповідача на відомість відправлення простого листа засобами поштового зв`язку не є належними та допустимими доказами такого відправлення. Крім того, зауважує на відсутність логіки в діях відповідача в частині ознайомлення його з оспорюваним наказом, так, зокрема, у разі направлення поштового повідомлення про наказ, навіщо ознайомлювати з тим самим наказом вдруге в травні. Також звертає увагу на той факт, що відповідач не міг ознайомити його зі спірним наказом в зв`язку з його відсутністю на робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки його робоче місце знаходиться за місцезнаходженням відповідача - за адресою: АДРЕСА_2 , це, зокрема, зафіксовано у Статуті відповідача. Зазначає, також, що не відповідає дійсності твердження відповідача про відпалу необхідність у здійсненні представництва відповідача в судах, таке твердження спростовується інформацією з сайту «Судова влада», з якого вбачається велику кількість справ в провадженні судів за участю ДП «Український інститут інтелектуальної власності». Наголошує на свідомому ігноруванні відповідачем положень Колективного договору, укладеного 22.07.2022 року між підприємством і трудовим колективом, зокрема в частині зміни чи запровадженні нового режиму роботи (п. 4.8.), зобов`язання підприємства приймати рішення за погодженням з Профкомом (п. 2.17.) в т.ч. щодо оплати праці (п. 3.1.) (а. с. 89-98).

20.10.2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких фактично дублюється позиція сторони, викладеної у відзиві (а. с. 175-205).

31.10.2023 року від позивача надійшло клопотання про витребування доказів (а. с. 206-209).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.10.2023 року витребувано у ДП Український інститут інтелектуальної власності» оригінали наступних документів: відомості відправлень простої письмової кореспонденції, датованої 30.01.2023 року, фіскальний чек від 30.01.2023 року, список простих листів від 30.01.2023 року (а. с. 210).

28.11.2023 року від ДП Український інститут інтелектуальної власності» надійшли витребувані судом документи (а. с. 213-227).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 197-п від 29.06.2021 року обіймає посаду начальника відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (а. с. 6).

У відповідності до Наказу ДП «Український інститут інтелектуальної власності» № 72-п від 25.03.2022 року «Про запровадження дистанційної роботи» працював дистанційно (а. с. 7-8).

Наказом від 30.01.2023 року №25-Н/2023 року на підприємстві запроваджено простій (а. с. 161-162).

За твердженнями позивача, про простій він дізнався 24.05.2023 року коли його було під розпис ознайомлено з наказом №25-Н/2023 року, що також підтверджено копією цього наказу з підписом позивача на ньому, про ознайомлення 24.05.2023 року (а. с. 162 зворотній бік).

Суд критично оцінює твердження ДП «Український інститут інтелектуальної власності» про повідомлення позивача про наявність оспорюваного наказу одразу після його видання, зокрема 30.01.2023 року, оскільки в силу ст.ст. 76-81 ЦПК України направлення листа простою поштовою кореспонденцією не можна вважати належним доказом такого повідомленням, враховуючи подальші дії відповідача щодо ознайомлення позивача з іншими наказами.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями ст. ст. 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України.

Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Поняття «простій» законодавчо зафіксовано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, що викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Тобто простій є винятковим випадком у процесі виробництва (діяльності підприємства), коли працівник з об`єктивної причини тимчасово не має можливості виконувати свої трудові функції.

Законодавством не встановлено чітких умов (підстав) оголошення простою на конкретному підприємстві. Так само не встановлено жодних обмежень, тому вирішення питання щодо оголошення простою повною мірою залежить від об`єктивних обставин, які склалися на підприємстві, та бажання роботодавця.

Причини простою умовно можна поділити на три види:

1. з «вини» роботодавця. Це відбувається в разі адміністративного призупинення діяльності підприємства, перепрофілювання робіт, порушення підприємством договірних відносин з партнерами, економічної кризи, відсутності попиту на вироблені товари чи продукцію, тощо;

2. з «вини» працівника. У разі навмисних, свідомих/несвідомих дій працівника;

3. за відсутності провини будь-кого із учасників трудових відносин, а простій запроваджується у зв`язку з об`єктивними, непередбачуваними і непрогнозованими обставинами, наприклад в зв`язку з аварією, стихійним лихом, техногенною або природною катастрофою, воєнним/надзвичайним станом, іншими не залежними від роботодавця та працівника обставинами.

Війна та пов`язані з нею воєнні дії, запровадження воєнного стану в зв`язку з цим, є саме тими обставинами, що виникли незалежно від жодної сторін, ані від роботодавця, ані від працівника. Отже, наявність таких обставин надає роботодавцю право оголосити простій на підприємстві.

Простій може бути оголошено: для всього підприємства;для окремого структурного підрозділу;для окремих працівників.

Усе залежить від того, наскільки може функціонувати підприємство в цілому або працювати окремі його підрозділи чи окремі працівники. Також, крім простою, деяких працівників роботодавець може перевести на дистанційну чи надомну роботу, якщо це дозволяють їхні трудові функції.

Запровадження на підприємстві простою під час воєнного стану відбувається за наказом керівника, в якому, зокрема, вказують:

- причину, на підставі якої оголошено простій;

- коло працівників, на яких поширюється режим простою (всі працівники підприємства, працівники окремих структурних підрозділів, окремі працівники);

- дату початку простою;

- дату закінчення простою (якщо її можна визначити) або подію, із якою пов`язане закінчення простою, наприклад, «…до можливості відновити роботу» або «…до закінчення періоду воєнного стану»;

- (не) звільнення працівників від обов`язку бути присутніми на віддалених робочих місцях або робочих місцях на території підприємства.

Під час простою працівник не виконує трудові обов`язки, визначені трудовим договором. Місце перебування працівника під час цілоденного простою законодавством не визначено, тому визначається безпосередньо роботодавцем шляхом видання розпорядчого документа (наказу або розпорядження).

Якщо роботодавець визначив, що під час простою працівники мають перебувати на робочому місці - то працівники знаходяться на робочому місці відповідно до встановленого режиму роботи, але при цьому не виконують свої посадові обов`язки. У разі, якщо працівник продовжує виконувати свої трудові обов`язки, в тому числі і за межами адміністративної будівлі роботодавця, це робота (дистанційна або надомна) і підлягає оплаті відповідно до встановлених умов оплати праці.

Також наказом визначають особу, яка відповідатиме за доведення наказу до працівників підприємства, на яких він поширюється (розміщення на сайті підприємства, направлення на електронні адреси працівників), а також повідомлення їх у подальшому про закінчення простою та відновлення роботи.

Як видно із доданого до відзиву Розпорядження Кабінету Міністрів України №943-р від 28.10.2022 року, яке також розміщено на офіційному порталі Верховної Ради України (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/943-2022-%D1%80#Text), Кабінет Міністрів України припинив повноваження Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», визначивши, що державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» з 08.11.2022 року виконуватиме функції Національного органу інтелектуальної власності.

У зв`язку з цим, Міністерством економіки України як уповноваженим органом управління, наказом від 11.11.2022 року № 4534 було затверджено нову редакцію Статуту підприємства, з якого прибрано ряд повноважень у сфері інтелектуальної власності, які підприємство виконувало відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» №703-ІХ від 16.06.2020 року, в т.ч. й повноваження щодо забезпечення представництва інтересів в судових органах України у справах щодо захисту прав інтелектуальної власності.

Враховуючи це, наказом по підприємству від 14.11.2022 року № 269-Н/2022 «Про оголошення простою» з 15.11.2022 року оголошено простій не з вини працівників, низці працівників підприємства різних структурних підрозділів, які до 11.11.2022 року виконували свої трудові функції у сфері інтелектуальної власності, а після цієї дати з об`єктивних причин (прийняття Розпорядження КМУ №493-р) не мали такої можливості, в т.ч. простій було оголошено і працівникам відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності (а. с. 132-159). В подальшому більша частина працівників, які відправлені в простій, згодом звільнені на підставі ст. 36 КЗпП, а потім працевлаштовані до державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій»

Тобто оспорюваному наказу від 30.01.2023 року, передували певні події, які зумовили його винесення, і це жодним чином не пов`язано з особою позивача, це внутрішні процеси підприємства, які адаптовували роботу відповідача під умови воєнного часу.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 64 Господарського кодексу України, підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Уповноваженим органом управління відповідача, згідно Статуту (а. с. 114) є Міністерство економіки України, саме воно визначає напрямки діяльності відповідача, створення або скорочення структурних підрозділів, функціонування підприємства в цілому, тощо.

Наказом Міністерства економіки України від 11.11.2022 року №4534, затверджено нову редакцію Статуту ДП «Український інститут інтелектуальної власності», відповідно до якого було скорочено низку повноважень відповідача, що в свою чергу зумовило прийняття 30.01.2023 року наказу про простій, в т.ч. для позивача.

Частиною другою статті 65 Господарського кодексу України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Проте, працівник не може оскаржити наказ про встановлення простою на підприємстві (це є неналежним способом захисту) оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою, про це у своїй постанові від 28.03.2019 року у справі 755/3495/16 вказав Верховний Суд.

Cтаном на день розгляду даної справи існує рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2024 року у справі 760/23610/23 за позовом ОСОБА_1 до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яким встановлено, що позивача було звільнено з посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Цим рішенням також встановлено, що «звільнення ОСОБА_1 відбулося внаслідок змін в організації виробництва і праці, ліквідації структурних підрозділів, скорочення чисельності та штату працівників. З 08.11.2022 року виконання більшої частини функцій та завдань ДП «Українського інституту інтелектуальної власності» відпала, що призвело до значного скорочення об`єму робіт. У зв`язку з цим, Міністерством економіки України, як Уповноваженим органом управління, наказом від 11.11.2022 № 4534 затверджено нову редакцію Статуту підприємства, з якого прибрано низку повноважень у сфері інтелектуальної власності, які підприємство виконувало відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» №703-ІХ від 16.06.2020. Відповідно до п. 8.4. Статуту Генеральний директор ДП «Українського інституту інтелектуальної власності», серед іншого, визначає та затверджує штатний розпис і організаційну структуру підприємства та внесення змін до них за погодженням з Уповноваженим органом управління. Зазначене положення Статуту кореспондується з ч.3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно з яким підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними припиненням повноважень державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності», як Національного органу інтелектуальної власності, 01.03.2023 Мінекономіки погодило нову організаційну структуру та штатний розпис ДП «Українського інституту інтелектуальної власності». Наказом підприємства від 04.04.2023 № 52-Н/2023 введено в дію з 01.07.2023 організаційну структуру та штатний розпис ДП «Українського інституту інтелектуальної власності», погоджені Мінекономіки 01.03.2023. Наказом підприємства від 11.04.2023 № 54-Н/2023 створено комісію із визначення працівників, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця та працівників із переважним правом на залишення на роботі. У ході роботи комісії, а також, враховуючи пропозиції профспілки працівників сфери інтелектуальної власності щодо нової організаційної структури та штатного розпису ДП «Українського інституту інтелектуальної власності», наказом від 28.04.2023 № 68-Н/2023 внесено зміни до наказу від 04.04.2023 № 52-Н/2023, а саме: введено в дію з 01.08.2023 організаційну структуру та штатний розпис ДП «Українського інституту інтелектуальної власності», погоджені Мінекономіки 01.03.2023. У зв`язку із введенням нової організаційної структури УІІВ, з 01.08.2023 підлягали скороченню ряд посад, зокрема і посада начальника відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності, яку обіймав позивач. Також, підлягав ліквідації і сам департамент права та методології інтелектуальної власності.».

З наведеного слід дійти висновку, що на підприємстві в період з листопада 2022 року по серпень 2023 року відбувались процеси, які суттєво вплинули на його подальшу роботу, зокрема і скорочення чисельності штату працівників, в т.ч. в зв`язку зі скороченням виробничої необхідності.

При цьому, позивачу, не зважаючи на той факт, що в період з лютого 2023 року по травень 2023 року він фізично не перебував на робочому місця, виплачувалась заробітна плата в розмірі 2/3 від його посадового окладу.

За таких обставин позовна вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу №25-Н/2023 від 30.01.2023 року «Про оголошення простою» не підлягає задоволенню. Відповідно не підлягає задоволенню й вимога про стягнення недоотриманої заробітної плати, як така, що є похідною вимогою.

В той же час, відповідач своєю бездіяльністю, яка виразилась у не повідомлені позивача про його простій одразу після винесення наказу, позбавив останнього права вибору: погодитись на нові для нього умови праці, в частині отримання неповної (від очікуваної) заробітної плати або підшукувати нове місце роботи із рівнем заробітної плати не нижче ніж він отримував у відповідача до простою.

Враховуючи наведене, суд вважає, що за наведених позивачем обставин, він має право на компенсацію йому моральної шкоди, враховуючи позбавлення його, з вини відповідача, справедливих очікувань отримати заробітну плату в розмірі, що був обумовлений трудовою угодою, а також саму частину заробітної плати.

Суд вважає, що моральну школу слід стягнути в розмірі, яка дорівнює недоотриманому позивачем за період лютий 2023 року - травень 2023 року в сумі 34 796, 12 грн.

Відшкодування моральної шкоди, в даному випадку регулюється ст. 237-1 КЗпП України, де вказано, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення його законних прав.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 369/9301/18.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи характер справи, та часткове задоволення позову, суд розподіляє судовий збір наступним чином: за вимогу про стягнення моральної шкоди, з відповідача належить стягнути 2 053, 03 грн (79,53% від позовної вимоги), решту витрат віднести за рахунок держави, оскільки у їх задоволені відмовлено, а позивач звільнений від сплати судового збору.

Розрахунок судових витрат про відшкодування наданих правничих послуг позивачем не надавався.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 8, 43, 55, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23 ЦК України, ст. ст. 5-1, 34, 40, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 64, 65 ГК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 268, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про визнання наказу недійсним та стягнення невиплаченої заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 34 796, 12 грн.

Стягнути із Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь держави судовий збір у розмірі 2 053,03 грн.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», адреса: бул. Лесі Українки, 26, м. Київ, 01133, .

Повний текст рішення складено 17.10.2024 року.

Суддя Г.О.Матійчук