АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Чернівці

справа № 718/921/23

провадження 822/769/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.К.,

за участю секретаря Собчук І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 червня 2024 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Скорейко В.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що у період шлюбу, а саме з 08 серпня 2007 року до 08 грудня 2022 року, сторони придбали житловий будинок в АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 41,80 кв.м., житловою площею 20,50 кв.м, який зареєстрували за відповідачкою.

Вказував, що вони за спільні кошти, без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та без прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, здійснили самочинне будівництво, а саме, побудували на території будинковолодіння ще один житловий будинок, гараж, альтанку тощо.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 грудня 2022 року у справі №718/2394/22 шлюб між сторонами розірвано.

З урахуванням вищенаведеного, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 41,80 кв.м., житловою площею 20,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 27401117, та 1/2 частину земельної ділянки, за кадастровим номером :02:002:1592, площею 0.1223 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі самочинного будівництва прибудови до житлового будинку літ. А площею 41,80 кв.м. (збільшена площа - 240,3 кв.м.), сараю літ. Б, літньої кухні - сараю літ. В., сараю літ. Г, Д, вбиральні літ.Е, огорожі N1 та інших господарськими будівлями та спорудам, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна - 27401117.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі самочинного будівництва прибудови до житлового будинку літ. А площею 41,80 кв.м. (збільшена площа - 240,3 кв.м.), сараю літ. Б, літньої кухні - сараю літ. В., сараю літ. Г,Д, вбиральні літ.Е, огорожі № 1 та інших господарськими будівлями та спорудам, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Частково відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції керувався тим, що набутий сторонами за час шлюбу житловий будинок фактично знищений, на його місці збудовано об`єкт самочинного будівництва.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу), згідно з вимогами статей 364, 367 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 червня 2024 року у частині в якій ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову, та ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, п.4 ч.1 ст. 346, 368 ЦК України, ст. 60,69 СК України, п. 75 Порядку № 1127, висновки, яких дійшов суд першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, в частині відмови ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог та ухвалення у відповідній частині нового рішення про задоволені позову.

Вказує на те, що право власності на житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу не припинилось, внаслідок зведення до вказаного житлового будинку прибудови.

На підставі ст.60 Сімейного кодексу України позивач вважає себе співвласником набутого сторонами під час шлюбу нерухомого майна, право власності відповідачки, яке зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

08 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стан' реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1302.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 грудня 2022 року у справі №718/2394/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

19 червня 2009 року між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянським В.М., зареєстрований в реєстрі за №576.

Відповідно до п.2 Договору, на неприватизованій земельній ділянці, розташований житловий будинок (саман), загальною площею 41,80 кв.м., в тому числі житловою площею 20,50 кв.м., зазначений у плані під літ. А, сараї під літ.Б,В,Г, убиральня під літ. Д, колодязь 1 та огорожа 2,3.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 15 травня 2023 року, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок 1963 року побудови, загальною площею 41,80 кв.м., житловою площею 20,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 27401117, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 23 червня 2009 року.

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 , на підставі рішення Мамаївської сільської ради № 267-26/20 від 02 вересня 2020 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_2 » зареєструвала на своє ім`я право власності на земельну ділянку, площею 0,1223, кадастровий номер :02:002:1592.

З наведеного слідує, що впродовж подружнього життя сторони за спільні кошти придбали житловий будинок, який у встановленому законом порядку зареєстровано за відповідачкою. В подальшому, ОСОБА_2 одержала у власність земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок, в межах норм безоплатної передачі та подальшої приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до копії з архівного екземпляру інвентарної справи на житлові будинки, що знаходяться по АДРЕСА_1 домоволодіння складалося із житлового будинку літ.А 1963 року побудови, погребу під частиною будови літ.ПГ/Б, сараїв літ. Б, В, Г, убиральні літ. Д, огорожі № 2, колонки № 1, воріт № 3.

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, станом на 10 жовтня 2023 року встановлено, що домоволодіння складається із житлового будинку літ.А-І 2014 року побудови, житлового будинку літ.В-ІІ 2014 року побудови, сараїв літ. Ж, З, альтанки літ.Л, гаражу літ.М, теплиці літ.Н, колонки питної №1, огорожі № 2-3. Будинок під літ.А-І складається з підвального поверху, площа 21, 70 кв.м, першого поверху - 83,60 кв.м та мансарди - 80,60 кв.м. Будинок під літ.В-ІІ складається з першого поверху, площею 48,40 кв.м., другого поверху - 52,90 кв.м.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за час перебування у шлюбі самочинно, без дозволу на будівельні роботи та належно затвердженого проекту, збудували під літ.А-І жилу прибудову до будинку, у зв`язку з чим площа будинку збільшилась з 41,80 кв.м. до 223 кв.м., під літ.В-ІІ- житловий будинок площею 101,30 кв.м, та господарські будівлі та споруди, 2014 рік побудови.

В своєму висновку № 46 від 22 лютого 2024 року судовий експерт ОСОБА_6 зазначив, що при обстеженні збудованого житлового будинку літ.А-І встановлено, що це одноповерховий житловий будинок з підвалом під частиною будинку та з мансардним поверхом, який побудований над старою частиною житлового будинку побудови 1963 року. Також на даній земельній ділянці побудований двоповерховий житловий будинок літ.И-2 на фундаменті та стінах літньої кухні-сараю літ.В та сараю літ.Г. У зв`язку з вищевикладеним, експерт прийшов до висновку, що на земельній ділянці площею 0,1223 га, кадастровий номер :02:002:1592, самочинно зведено прибудову до житлового будинку літ.А, житловий будинок літ.И-2, господарські будівлі та споруди.

В цьому ж висновку експертом наведено детальний перелік найменувань будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, їхню кількість та вартість, які були використані під час реконструкції житлового будинку літ.А-І, 1963 року забудови.

Судом першої інстанції, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, виробів і конструкцій, з огляду на що в цій частині рішення суду не оскаржується.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97- ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЇІПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-11).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК У країни).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ІІК України!.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від ЗО вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-9287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61- 19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61- 1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61- 9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Вказана судова практика покладена в основу прийнятого судом першої інстанції рішення суду.

У своїй постанові від 12 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Висновком № 46 від 22 лютого 2024 року судового експерта ОСОБА_6 встановлено перелік будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку використані в процесі реконструкції будинку.

В той же час, за змістом п.4 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна.

Право власності на майно припиняється в разі його знищення ( стаття 349 ЦК України).

В той же час, згідно ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, припинення права власності підлягає державній реєстрації.

Відповідно до п. 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються:

1) заява власника (співвласників) закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України Про нотаріат. Якщо майно відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), заява підписується кожним з подружжя (колишнього подружжя) незалежно від наявності державної реєстрації права власності лише в одного з них;

2) документ, що посвідчує право власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такий документ відсутній у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням).

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться за наявності відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Отже, у випадку припинення права власності на нерухоме майно внаслідок його знищення, такий юридичний факт підлягає державній реєстрації, в порядку встановленому законом.

Проте, у матеріалах даної справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 травня 2023 року, згідно якої за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 41,80 кв.м., житловою площею 20,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 27401117, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 23 червня 2009 року.

Також, судом встановлено, що 12 січня 2021 року відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку під будинком, за кадастровим номером :02:002:1592, площею 0.1223 га, цільове призначення - 02.01| Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до ч.1ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і норма ст. 368 Цивільного кодексу України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України).

За таких обставин, враховуючи, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 41,80 кв.м., житловою площею 20,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 27401117, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 23 червня 2009 року, ОСОБА_1 , як другий із подружжя, має право на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідачці на праві власності належить земельна ділянка під житловими будівлями та спорудами, за кадастровим номером :02:002:1592, площею 0.1223 га, цільове призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Також, такі відомості підтверджуються витягом з Публічною кадастрової карти.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу "superficies solo cedit" - збудоване на землі слідує за нею.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року по справі № 686/9580/16-ц, 27 листопада 2019 року в справі № 461/2328/16-ц (провадження № 61-42538св18), від 26 грудня 2019 року в справі № З 64/515/19 ( провадження № 61 -19224св 19) та інших.

Отже, позивач ОСОБА_1 , у разі поділу в натурі житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, має право також на відповідну частину земельної ділянки, за кадастровим номером :02:002:1592 площею 0.1223 га на якій розташовано належне йому майно.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення в оскаржуваній частині скасувати і позов в цій частині задовольнити.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 червня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 41,80 кв.м., житловою площею 20,50 кв.м., реєстраційний номер майна - 27401117 та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, за кадастровим номером :02:002:1592 скасувати. Позов в цій частині задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 41,80 кв.м., житловою площею 20,50 кв.м , реєстраційний номер майна - 27401117.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, за кадастровим номером :02:002:1592 площею 0.1223 га, цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 16 жовтня 2024 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна