УХВАЛА

«17» жовтня 2024 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду міста Києва Тесленко І. О., розглянувши матеріали заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сегал Євгена Андрійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 , в особі представника - адвоката Сегала Є. А. звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 березня 2020 року у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США) та витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності відповідачу - ОСОБА_2 , а саме накласти арешт на: квартиру, загальна площа (кв.м.): 64, житлова площа (кв.м.): 31.4, за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); квартиру, загальна площа (кв.м.): 36.3, житлова площа (кв.м.): 15.2, за адресою: АДРЕСА_2 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

В обґрунтування заяви про забезпечення позову вказується, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернула позивачу позику у розмірі 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США), при цьому термін повернення позики минув. Мотиви такої поведінки відповідачу невідомі і незрозумілі. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідачу на праві приватної власності належить наступне майно: - квартира, загальна площа (кв.м): 64, житлова площа (кв.м): 31.4, за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); - квартира, загальна площа (кв.м): 36.3, житлова площа (кв.м): 15.2, за адресою: АДРЕСА_2 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000). Позивач просить суд врахувати, що є підстави вважати, що відповідач має намір реалізувати вказане вище нерухоме майно, яке перебуває у її власності. Так, в мережі інтернет на майданчику DIM.RIA від імені користувача « ОСОБА_4», розміщено оголошення про продаж нерухомого майна належного відповідачу, а саме: квартира, загальна площа (кв.м): 64, житлова площа (кв.м): 31.4, за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира, загальна площа (кв.м): 36,3, житлова площа (кв.м): 15.2, за адресою: АДРЕСА_3 . Водночас, квартиру, загальна площа (кв.м): 64, житлова площа (кв.м): 31.4, за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач має намір реалізувати за ціною 100 000,00 (сто тисяч доларів США). Разом з тим, квартиру, загальна площа (кв.м): 36,3, житлова площа (кв.м): 15.2, за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач має намір реалізувати за ціною 55 000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч доларів США). Таким чином, розміщення відповідачем оголошень про продаж нерухомого майна свідчить про те, що відповідач свідомо вчиняє підготовчі дії направлені на продаж належного йому нерухомого майна. Отже, існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам позивача, яка полягає в можливості відчуження відповідачем майна третім особам до ухвалення рішення у даній справі, що спровокує необхідність докладання значних зусиль та витрат часу для захисту прав, свобод та інтересів у майбутньому та може унеможливити виконання судового рішення про стягнення суми позики, у разі прийняття такого рішення судом. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Позивач просить суд врахувати, що квартиру, загальна площа (кв.м): 64, житлова площа (кв.м): 31.4, за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач має намір реалізувати за ціною 100 000,00 (сто тисяч доларів США). Водночас, квартиру, загальна площа (кв.м): 36,3, житлова площа (кв.м): 15.2, за адресою: АДРЕСА_3 , відповідач має намір реалізувати за ціною 55 000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч доларів США). Отже, оскільки предметом спору є стягнення боргу, розмір якого на день звернення до суду з позовною заявою становить 150 000,00 (сто п`ятдесят тисяч доларів США), запропонований позивачем вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно (квартири), що належить відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами. Розміщення відповідачем оголошень про продаж нерухомого майна на майданчику DIM.RIA свідчать про те, що відповідач активно вживає заходи щодо реалізації належного їй нерухомого майна (квартир). Такі дії відповідача призведуть до того, що виконання рішення суду (у разі задоволення позовних вимог) буде ускладнене тим, що станом на день виконання рішення суду у відповідача буде відсутнє майно у зв`язку з його продажем, що призведе до утруднення чи взагалі неможливості виконання рішення суду. Невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно належне відповідачу, призведе до порушення вимог щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, а також зробити це на практиці ефективним.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 жовтня 2024 для розгляду зазначеної позовної заяви та заяви про забезпечення позову визначено суддю Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 10 жовтня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Дослідивши письмові докази, подану заяву про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1 - 1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом із тим, передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч. 10 ст. 150 ЦПК України).

Частиною 1 статті 151 ЦПК України визначено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Частина третя статті 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Отже, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 7 вересня 2020 року у справі № 522/3471/20 (провадження № 61-9451св20) та від 08.10.2020 у справі № 465/4985/18 (провадження № 61-6066св19).

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Таким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявників щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги (майбутньої позовної вимоги), зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Заява про забезпечення позову має бути обґрунтованою, зокрема у частині співмірності виду забезпечення позову та заявлених позовних вимог (або майбутніх позовних вимог), їх взаємозв`язку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18, від 05.09.2019 у справі №911/527/19 під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, суд має виходити із того, що арешт має стосуватися майна, яке належить до предмета спору.

Предметом спору у справі є стягнення заборгованості за договором позики від 01 березня 2020 року.

На підтвердження наявності між сторонами спору представником позивача надано тільки копію договору позики, який укладений між сторонами.

При цьому, суддя зважає на те, що, відповідно до положень ст.ст. 1046 - 1047 ЦК України, договір позики є реальним та є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із наданого на розгляд суду позову та заявлених у ньому вимог, позивач просить стягнути із відповідача заборгованість за договором позики. Тобто, між сторонами існує спір щодо повернення коштів за договором позики.

В даному випадку предмет спору нерозривно не пов`язаний та безпосередньо не стосується нерухомого майна, щодо якого позивач просить вжити заходи забезпечення позову, оскільки позивач просить стягнути борг у грошовій сумі.

При цьому суду не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на можливість недобросовісних дій з боку відповідача, а також на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду (зважаючи на заявлені позовні вимоги).

Оголошення про продаж квартир, роздруківки яких позивачем додано до матеріалів справи, не дають судді можливості ідентифікувати щодо якого саме майна та якою саме особою розміщено це оголошення, а також, не свідчить про можливі недобросовісні дії з боку відповідача.

Таким чином заявником не наведено належного обґрунтовання підстав подачі заяви про забезпечення позову, необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не наведено достатніх підстав вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також належного мотивування необхідності застосувати заходи забезпечення позову саме шляхом заборони відчуження квартир, що належать відповідачу.

Більше того, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Таким чином, одна лише значна сума заборгованості та вказівка на можливе невиконання рішення суду відповідачем не може бути підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки є надмірним і непропорційним обмеженням прав та інтересів відповідача.

Однак, подана представником позивача заява про забезпечення позову не містить у собі будь якого обґрунтування доцільності вжиття відповідних заходів, до неї не додані належні та допустимі докази на підтвердження викладених у ній обставин.

Будь - яких доказів не сплати особою (зазначеною у заяві) боргу позивачу до заяви не додано. Натомість надано договір позики, який містить у собі пункт, що передбачає передачу пая в пайовому фонді Кооперативу згідно кооперативної угоди 01/03/20-ВК2 від 01 березня 2020 року, який складається з квартири АДРЕСА_4 у якості застави.

З урахуванням наведеного, суддя, надаючи оцінку обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи необхідність забезпечення балансу інтересів, принципу співмірності заходів забезпечення позову та змісту заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, передчасною, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153, 259-261, 353-355 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сегал Євгенія Андрійовича про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя І. О. Тесленко