РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 572/2275/21

Провадження № 22-ц/4815/822/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4

відповідач: Приватне акціонерне товариство страхова компанія «ПЗУ Україна»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 адвоката Скочиляс І.М. на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2024 року, ухвалене в складі судді Ведяніної Г.О., дата складання повного тексту рішення не вказана, у справі № 572/2275/21,

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 звернулися з позовом до ПАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування.

Позов мотивований тим, що 17 листопада 2020 року о 07 годині 30 хвилин на автодорозі «Київ-Чоп» відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автопоїзда у складі сідлового тягача «SCANIAR 450» р.н.з. НОМЕР_1 та напівпричепа «SCHWARZMUELLER SPA-ЗЕ» р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля марки «SKODA FABIA» р.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 , який порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок якої загинули пасажири транспортного засобу марки «SKODA FABIA» ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

На підставі заяви від 01 грудня 2020 року відповідачем було здійснено страхове відшкодування матері, батькові, дружині та сину загиблого внаслідок ДТП - ОСОБА_1 , у розмірі 50% відшкодування моральної шкоди, визначеного Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Позивачі вважають, що відповідач неправомірно здійснив ділення страхової виплати на 50%, а тому є всі підстави для стягнення з нього недоплаченої страхової виплати у розмірі 100%, тобто, у розмірі 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, а також 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

Просили суд стягнути з відповідача недоплачену страхову виплату, пеню, інфляційні втрати та 3% річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання, а також понесені судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування відмовлено повністю, за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки ДТП сталася внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки, то обидва водії спільно завдали шкоди смертю пасажира, і, як наслідок, відшкодування моральної шкоди має здійснюватися обома водіями незалежно від вини. Враховуючи, що відповідачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі 7500 грн кожному, позовні вимоги є безпідставними.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивачів посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному об`ємі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у даній справі відсутні взаємозв`язані, сукупні дії декількох осіб, внаслідок яких заподіяно позивачам неподільну шкоду, а отже відшкодування шкоди покладається на ту особу з вини якої заподіяно шкоду, а в даному випадку на страховика забезпеченого транспортного засобу ПАТ «СК «ПЗУ Україна». Оскільки розмір моральної шкоди, завданий загибеллю ОСОБА_1 в ДТП становить 60000 грн, позивачі мають право на страхове відшкодування від ПАТ«СК «ПЗУ Україна» по 15000 грн кожен, однак вони отримав лише по 7500 грн.

Крім того, вказують, що заява про виплату страхового відшкодування була своєчасно подана позивачами та відповідала вимогам закону, проте відповідач протягом 90 днів не здійснив виплати такого відшкодування, тому вважають наявними підстави для стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Покликаються на правові позиції Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 17 листопада 2020 року о 07 годині 30 хвилин на автодорозі «Київ-Чоп» відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автопоїзда у складі сідлового тягача «SCANIA R 450» р.н.з. НОМЕР_1 та напівпричепа «SCHWARZMUELLER SPA-ЗЕ» р.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля марки «SKODA FABIA» р.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 , який порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок якої загинули пасажири транспортного засобу марки «SKODA FABIA» ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

За фактом ДТП матеріали про вчинення кримінального правопорушення, по передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, внесено до ЄРДР за №0000461.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2021 року кримінальне провадження №278/423/21 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.3 ст.286 КК України закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Даною ухвалою встановлено, що у прямому причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17 листопада 2020 року на автодорозі «Київ-Чоп», перебуває порушення п.п.2.3.б), 10.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України водієм автомобіля марки «SKODA FABIA» р.н.з. НОМЕР_3 - ОСОБА_6 .

Станом на дату ДТП, відповідальність водія автомобіля марки «SKODA FABIA» р.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_6 , була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», за полісом №105066660.

01 грудня 2020 року представником позивачів було подано заяву про виплату страхового відшкодування за фактом ДТП, яка мала місце 17 листопада 2020 року на автодорозі «Київ-Чоп» в наслідок якої загинули пасажири транспортного засобу марки «SKODA FABIA» ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Відповідно до вказаної заяви представник просив виплатити батькам, дружині, дитині померлого ОСОБА_1 страхове відшкодування у загальному розмірі 240000 грн.

Згідно із повідомленням №1848-31 від 02 червня 2021 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» було прийнято рішення, здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 50% заподіяної шкоди, відповідно до вимог ст.ст.1187, 1188, 1190 ЦК України, п.36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина друга та п`ята статті 1187 ЦК України).

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом порядку.

Згідно зі статтею 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що:

«на думку суду першої інстанції, частину другу статті 1188 ЦК України можна застосувати за сукупності таких обставин: 1) потерпілим є третя особа; 2) шкода завдана потерпілому внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки; 3) «не встановлена вина жодної з осіб, які завдали такої шкоди» (якщо ж вина завдавача шкоди доведена, то відповідальність за останню відповідно до частини першої статті 1188 ЦК України не можна покласти на ту особу, вина якої у завданні шкоди відсутня).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що такий висновок суду першої інстанції є неточним. Внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкода може бути завдана як власникам (володільцям), наприклад, транспортних засобів, так і третім особам, зокрема пасажирам, пішоходам. Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені у частині першій статті 1188 ЦК України, а особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки третім особам, - частиною другою цієї статті. Приписи останньої та пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV застосовні у тому разі, якщо декілька осіб є саме відповідальними за завдану шкоду, тобто якщо вони спільними неправомірними діями чи бездіяльністю її завдали. За таких умов не має значення вина кожного з них у завданні шкоди. Останню вони зобов`язані відшкодувати у відповідній пропорції незалежно від вини.

Отже, припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини.

Суди обох інстанцій по суті правильно вважали, що приписи частини другої статті 1188 ЦК України та пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV незастосовні у цій справі. Водій автомобіля, у якому знаходилась позивачка, - хоч і став учасником ДТП, але його поведінка, як встановив апеляційний суд, не була протиправною. Тому не можна вважати, що він спільно зі страхувальником завдав позивачці шкоду. Підстава для його солідарної відповідальності зі страхувальником перед потерпілою незалежно від їхньої вини відсутня».

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «з огляду на аргументацію її постанови у цій справі висновки про застосування частини другої статті 1188 ЦК України, сформульовані у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 2 липня 2019 року № 689/1388/16-к і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 грудня 2018 року у справі № 715/1586/17, потребують конкретизації таким чином:

55.1. За змістом частини першої статті 614 ЦК України вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання - це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди. З огляду на це припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовний не тоді, коли встановлена вина кожного з власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі (тобто не тоді, коли встановлено невжиття залежних від цих власників (володільців) заходів для запобігання заподіянню такої шкоди), а тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі). Встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди.

55.2. За змістом частини другої статті 1188 ЦК України іншою особою, якій унаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки власники (володільці), наприклад, транспортних засобів спільно завдали шкоди, є будь-яка третя особа. Вона може бути, зокрема, пішоходом або пасажиром транспортного засобу, від зіткнення із яким іншого транспортного засобу завдано шкоди. Іншою, ніж та, яка завдала шкоди, особою може бути і власник транспортного засобу, який передав право керування, а сам був пасажиром».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Згідно змісту ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 12 травня 2021 року кримінальне провадження №278/423/21 по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.3 ст.286 КК України встановлено, що у прямому причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17 листопада 2020 року на автодорозі «Київ-Чоп», перебуває порушення п.п.2.3.б), 10.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України водієм автомобіля марки «SKODA FABIA» ОСОБА_6 . Водій сідлового тягача «SCANIA R 450» та напівпричепа «SCHWARZMUELLER SPA-ЗЕ» ОСОБА_5 своїми односторонніми діями не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

Таким чином, будь-яких порушень Правил дорожнього руху з боку іншого водія ОСОБА_5 не встановлено, а отже його дії не знаходилися у причинному зв`язку із подією ДТП внаслідок якої загинув пасажир ОСОБА_1 .

Встановивши, що дії водія ОСОБА_5 були правомірними та не знаходилися у причинному зв`язку із подією ДТП, апеляційний суд дійшов висновку, що моральна шкода в цій справі не завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, а тому підстави для застування абзацу 1 пункту 36.3.статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо поділу розміру завданої шкоди відсутні.

Щодо стягнення пені, трьох відсотків та інфляційних втрат.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина 2 статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За правилами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Убачається, що відповідач незаконно відмовив позивачам у виплаті страхового відшкодування та моральної шкоди у розмірі визначеного Законом № 1961-IV , а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 03.06.2021 року по 05.03.2024 року.

Суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунком сум, які надав представник позивачів, оскільки вони відповідають вимогам законодавства. (а.с.203-206)

Загальна сума невиплаченого позивачам страхового відшкодування становить 120 000 грн, 116237,82 грн - пеня, 9930,30 грн - три проценти річних, 46133,85 грн - інфляційні втрати.

Розмір нарахованих пені, інфляційних втрат та 3% річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання відповідачем не спростовується.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо витрат понесених на професійну правничу допомогу:

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Суд також з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-шостою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У пункті 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідач у відзиві на позов звертав увагу суду на те, що спір є нескладним, витрати у сумі 12000 грн є неспівмірним зі складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг, обставини справи, вони не потребують додаткового дослідження та затрат часу, тому заявлена сума не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та є завищеною.

Убачається, що у позовній заяві позивачі просили стягнути із відповідача на їх користь судові витрати.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представник позивачів адвокат Скочиляс І.М. надала: копію договорів про надання правничої допомоги від 08 червня 2021 року № 08.06.21 (а. с. 43-57); копії ордерів на представництво інтересів позивачів (а.с.58-60); детальний опис наданих послуг; - квитанції до прибуткового касового ордеру від 28.12.2021 року на загальну суму 12000 грн (а.с.113-117)

Так, витрати кожного позивача на правничу допомогу складаються із: 500,00 грн - вивчення та аналіз документів, пошук судової практики; 1500,00 грн - написання позовної заяви; 5000,00 грн - підготовка та написання клопотань, заяв, пояснень, представництво у суді 1 год.30 хв. - 1500 грн.

Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, а саме складання однієї позовної заяви, представництво позивачів лише у одному судовому засіданні, яке тривало 6 хвилин та з урахуванням вказаного правового висновку, колегія суддів вважає, що відшкодуванню витрат на правову допомогу на користь позивачів підлягає сума у розмірі 3 000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивачі у силу положень пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, то судовий збір за подання позовної заяви у сумі 2923,02 грн та апеляційної скарги в розмірі 4384,53 грн ( 2923,02+ 4384,53=7307,55 грн ) стягується з відповідача на користь Державного бюджету України.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 адвоката Скочиляс І.М. задовольнити .

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі по 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень кожному та кожному по 10768,87 грн, що складається з 7264,86 грн - пені, 620,64 грн - три проценти річних, 2883,37 грн - інфляційні втрати та по 1000 грн понесених на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, 90 000 (дев`яносто тисяч) гривень відшкодування на утримання та 150764,23 грн, що складається з 101708,10 грн - пені, 8689,02 грн - три проценти річних, 40367,11 грн - інфляційні втрати та 1000 грн понесених на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ПЗУ Україна» у дохід держави 7307,55 грн. судового збору понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.