КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/9135/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8031/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дубовик Валентини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року у складі судді Скрипник О.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Двадцять перша Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив:

визнати його членом сім`ї ОСОБА_5 з 01 січня 1990 року;

встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року до моменту її смерті;

визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 з якою він проживав без реєстрації шлюбу з 1990 року. Спадкоємцями другої черги за законом після померлої ОСОБА_5 є рідні сестри померлої: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В 1996 році під час спільного проживання ОСОБА_5 отримала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на яку 15 січня 1998 року було видано свідоцтво про право власності на житло.

Позивач вказує, що у даній квартирі вони з ОСОБА_5 проживали однією сім`єю з часу її отримання до дня смерті, спільним коштом проводили поточний ремонт в квартирі, набували спільне майно.

За домовленістю з ОСОБА_5 позивач не реєстрував своє місце проживання у спірній квартирі та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , гуртожиток, оскільки мав надію отримати власну квартиру. Заповіт ОСОБА_5 на ОСОБА_1 за життя також не стала складати, оскільки була переконана, що після її смерті ніхто з родичів на квартиру претендувати не буде.

Після смерті ОСОБА_5 позивач продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує усі рахунки за спожиті комунальні послуги.

Позивач вважає, що квартира АДРЕСА_1 є їх ОСОБА_5 спільною сумісною власністю, а тому разом з іншими спадкоємцями першої черги він набув право на спадкування вказаної вище квартири.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Дубовик В.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач був повідомлений про дату та час судового засідання через отримання SMSповідомлення, яке надійшло на його мобільний телефон 20 вересня 2023 року о 11 год. 36 хв, тобто після проведення судового засідання.

Вказує, що скаржник був позбавлений можливості бути присутнім в судовому засіданні та захистити свої інтереси у встановленому законом порядку, що свідчить про порушення його прав.

Посилається на те, що допитані по справі свідки підтвердили той факт, що позивач та відповідачка жили, як сім`я, а відтак вели спільний побут та мали взаємні права та обов`язки впродовж багатьох років і до дати смерті ОСОБА_5 . Водночас, суд зробив висновок, що покази свідків не підтверджують даний факт.

Крім того, залишився неврахованим і той факт, що саме позивач організував поховання ОСОБА_5 , що додатково свідчить про близькі відносини між ним та померлою.

Також позивач спільно з ОСОБА_5 утримували квартиру, в якій вони проживали, сплачували рахунки, проводили ремонтні роботи у квартирі, оздоблювали її усім необхідним для свого життя.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Березюк Л.В. в інтересах ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представниця адвокат Березюк Л.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи в судове зсідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належно.

Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я до якого долучено довідку, видану комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Святошинського району м. Києва згідно якої ОСОБА_1 є непрацездатним з 07 жовтня 2024 року по 11 жовтня 2024 року (а.с. 108-109 т.2).

Між тим, вказане клопотання підлягає відхиленню у зв`язку з можливістю проведення судового засідання в режимі відеоконференції, а також відсутністю доказів поважності причин неявки у судове засідання його представника, належно повідомленого про дату розгляду справи адвоката Дубовик В.В.

За наведених підстав та з метою уникнення затягування розгляду справи, яка перебуває в провадженні апеляційного суду з лютого 2024 року, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про необхідність перегляду судового рішення з урахуванням доводів апеляційної скарги.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає з огляду на наступне.

Так, ухвалюючи у справі судове рішення суд першої інстанції допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для обов`язкового скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення у справі.

Згідно частин 6 і 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За приписам п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність учасника справи - позивача.

Встановлено, що судова повістка про призначене на 20 вересня 2023 року судове засідання, позивачу не направлялася й розгляд справи було проведено за його відсутності без належних доказів про повідомлення останнього.

Отже, матеріали справи не містять відомостей про направлення судом поштової кореспонденції позивачу про судове засідання, в якому було ухвалено оскаржуване рішення.

За таких обставин колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі "Лопушанський проти України" у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність позивача, який не був обізнаний про судове зсідання, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило останнього бути присутнім в судовому засіданні під час розгляду позову поданого ним, у зв`язку з чим вказане рішення суду відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у позові, з огляду на наступне.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 (11, 153 т.1).

Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданим Київським акціонерним товариством «Кияни» 15 січня 1998 року ОСОБА_5 на праві власності АДРЕСА_1 , яка до часу своєї смерті проживала та була зареєстрована у вказаній квартирі (а.с. 8 т.1).

Із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 до двадцять першої київської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1 та рідні сестри померлої: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (148, 151, 152 т.1).

Державним нотаріусом двадцять першої державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. направлено на ім`я ОСОБА_1 лист з пропозицією заявитися до державної нотаріальної контори для оформлення спадкових прав з наступними документами: паспортом та ідентифікаційним номером; документами, що підтверджують родинний зв`язок з померлою, а саме свідоцтвом про шлюб; документами на спадкове майно (а.с. 150 т.1). Проте заявлені документи позивачем не надано.

Під час розгляду справи районним судом за клопотанням позивача було допитано свідків, а саме: ОСОБА_7 , який пояснював, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали разом, як чоловік та дружина, вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_8 зазначала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали разом з 1991 року, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, спільних дітей не мали. У ОСОБА_1 є дочка, у ОСОБА_5 дітей не було. Квартиру АДРЕСА_1 вони не купували, її ОСОБА_5 отримала на заводі, де працювала. В ній ОСОБА_1 постійно проживав.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_5 знає по роботі, були сусідами. Підтверджує факт спільного проживання, як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що з 1995 року проживає в сусідній з ОСОБА_5 квартирі, її та ОСОБА_1 знає з 1995 року та стверджувала, що у них були сімейні відносини (а.с. 119-126 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з відсутності у справі належних та безспірних доказів того, що позивач з 1990 року по 05 липня 2017 року проживав з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу як подружжя, та був членом її сім`ї в тому числі йстаном на час отримання нею у власність квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з огляду на таке.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в справі від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Докази того, що спірне майно - квартира АДРЕСА_1 була придбана внаслідок спільної праці позивача та померлої, до справи не долучено, що виключає визнання його спільною сумісною власністю.

Матеріалами справи безспірно доведено факт набуття померлою ОСОБА_5 права власності на спірне нерухоме майно на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів звертає увагу, що долучені позивачем до справи докази не підтверджують факт спільного проживання його із спадкодавцем однією сім`єю, оскільки вони не містять підтверджуючої інформації про обставини, на які він посилається, а без наявності інших підтверджуючих доказів, не можуть бути самостійною підставою для встановлення факту спільного проживання.

Позивач посилається на покази свідків, проте такі докази не можуть беззаперечно підтверджувати обставини проживання однією сім`єю, з огляду на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року в справі № 201/3582/22 про те, що має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Апеляційний суд приймає до уваги, що показання свідків є особливим видом доказів, пов`язаних із ризиком суб`єктивного відношення до сторін, і що показання допитаних у даній справі свідків щодо проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за однією адресою та про наявність сімейних (фактичних подружніх) відносин між сторонами є їх особистим певним особистим сприйняттям свідками відносин, які існували між даними особами, але самі по собі не свідчать про те, що даним відносинам були притаманні ознаки сімейних в юридичному контексті.

При цьому підлягає врахуванню і та обставина, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є не спірна квартира, в якій мешкала померла, а інше житлове приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , тобто позивач фактично зберігав за собою право користування іншим житловим приміщенням й зобов`язаний був нести витрати по його утриманню.

Як на доказ позивач послався на акт майстра дільниці 34 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» ОСОБА_11. від 29 березня 2017 року в якому зазначеного, що ОСОБА_1 проживає без реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Між тим даний акт по справі правового значення не має, остільки у ньому встановлено факт проживання позивача не в заявлений у позові період, а вже після настання ІНФОРМАЦІЯ_2 смерті ОСОБА_5 (а.с. 10 т.1).

Установлено що спірну квартиру площею 26,0 кв.м., ОСОБА_5 було передано у власність 15 січня 1998 року за процедурою приватизації житлового фонду ПАТ "Кияни" за рахунок індивідуальної праці на одну особу.

Таким чином, на час приватизації спірного житла позивач не був членом сім`ї ОСОБА_5 , проживав та був зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_3 , а тому спірна квартира, отримана в користування та в подальшому приватизована ОСОБА_5 , є її особистою приватною власністю.

Та обставина, що згідно видаткової накладної № Е-00000024 від 08 січня 2017 року витрати на поховання ОСОБА_5 ніс позивач не є належним та безспірним доказом спільного проживання з померлою в зазначений у позові період (а.с. 9 т.1).

До того ж ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися з відповідними вимогами про їх відшкодування до спадкоємців майна померлої.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з 01 січня 1990 року ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_5 як подружжя й на час отримання у власність (приватизації) померлою спірної квартири він був членом її сім`ї та зважаючи, на те, що квартира є особистою приватною власністю померлої й на неї не поширюється режим спільної сумісної власності, а тому у позові необхідно відмовити.

Наведені в апеляційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження лише в частині порушення процесуального закону щодо неналежного повідомлення про розгляд справи.

Іншим доводам, які мають подібний зміст з позовними надана оцінка та вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції під час вирішення спору порушив норми процесуального права, що у відповідності до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є безумовною підставою до скасування рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року та постановлення нового судового рішення про відмову в задоволенні прозову, з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дубовик Валентини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 20 вересня 2023 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: