РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/9473/23

Провадження № 22-ц/4815/746/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна Вадима Анатолійовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Банк Альянс» про визнання договору поруки недійсним,

в с т а н о в и в:

В травні 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Ільїна Вадима Анатолійовича, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Банк Альянс» про визнання договору поруки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 04 березня 2021 року рішенням Господарського суду м. Києва, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівна мить», Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіївська група» та ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Банк Альянс» 1330846,37 грн. заборгованості за кредитним договором № 20-110/ЮК та судові витрати. На виконання згаданого рішення від 04.03.2021 Господарським судом м. Києва 15.04.2021 видано судовий наказ № 910/13714/20.

Постановою приватного виконавця Рівненського округу Сидоренка Сергія Петровича від 10.06.2021 відкрито виконавче провадження за номером 65738133. Стягнення за даним оспорюваним виконавчим документом ще не відбулося.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2022 року по справі № 755/2595/21 встановлено, що при оформленні кредитного договору № 20-110/ЮК від 26.06.2020 та договору поруки № 20-110/ЮК/П1 вказані договори від імені ОСОБА_1 підписала ОСОБА_2 , скориставшись втраченим позивачем паспортом з карткою обліку платника податку та підробивши її підпис. Таким чином, ОСОБА_1 участі в укладанні №20-110/ЮК/П1 з АТ «Банк Альянс» 25 червня 2020 року, ні особисто ні через представника, не приймала, власноручно його не підписувала, а тому своїм підписом, погодження з його умовами, не скріплювала. Договір укладений за іншою особою за її відсутності та без її відома, про існування якого вона фактично дізналася 05 липня 2021 року через особистий кабінет електронного суду, коли ознайомилася з рішенням Господарського суду м. Києва про солідарне стягнення з неї заборгованості за кредитом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ільїн В.А., просить його скасувати у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначає про неврахування судом того, що відповідач ОСОБА_2 , яка вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28.05.2022 року у справі №755/2595/21 визнана винною у підробці і використанні паспорта ОСОБА_1 та підписанні від її імені кредитного договору з банком, повністю визнала позовні вимоги та підтвердила, що спірний договір поруки від імені ОСОБА_1 підписувала вона, видаючи себе за неї та без її відома.

Дана обставина не досліджувалася в ході досудового розслідування та подальшого судового розгляду, оскільки оригінал договору поруки органами досудового розслідування в банку не вилучався та експертиза підпису не проводилася.

Ухвалою місцевого суду від 05.12.2023 року витребувано в АТ "Банк Альянс" оригінал спірного договору поруки, однак такий не надано, що унеможливило призначення почеркознавчої експертизи у справі.

Посилаючись на висновки ВС від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17 вказав про неврахування судом того, позивач є слабшою стороною у відносинах з банком, тому усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися на її користь.

Вважає, що підпис в договорі поруки №20/110/ЮК/П1 від 25.06.2020 вчинено не ОСОБА_1 , а іншою особою (постанова КЦС ВС від 26.05.2021 у справі №552/6884/19)

Крім того стверджує, що копія договору поруки не є належним та допустимим доказом і не повинен братися до уваги.

Зазначає, що посилання суду на рішення Господарського суду м. Києва та Північного апеляційного господарського суду теж не можуть вважатися встановленими обставинами оскільки питання недійсності договору поруки та відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на його підписання ними не розглядалися.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ні кредитного договору, ні відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20, вказано, що визнання права, як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ні підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ні підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 295/48/17, провадження № 61-41500св18, від 26 січня 2022 року у справі № 712/8926/18, провадження № 61-19018св19, від 28 вересня 2022 року у справі № 666/5104/15, провадження № 61-11787св20.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівна мить», Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіївська група».

Також встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 04 березня 2021 року у справі №910/13714/20 стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівна мить», Товариства з обмеженою відповідальністю «Софіївська група», ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Банк Альянс 1327641,38 (один мільйон триста двадцять сім тисяч шістсот сорок одну) грн. - суму основного боргу, 2398,67 (дві тисячі триста дев`яносто вісім) грн. - пеня за прострочення сплати заборгованості по кредиту, 165,33 (сто шістдесят п`ять) грн. - пеня за прострочення сплати заборгованості за процентами, 599,66 (п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по кредиту, 41,33 (сорок одну) грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості по процентах та 19962,70 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят дві) грн. судового збору.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2022 року у справі №755/2595/21 ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3,4 ст. 358 КК України. Судом встановлено, що ОСОБА_2 , завершуючи реалізацію свого кримінально-протиправного умислу, у невстановлений слідством день та час, але не пізніше 25 червня 2020 року, перебуваючи у невстановленому слідством місці, отримавши підготовлені працівниками банку документи, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, видаючи себе за ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що вона не є директором ТОВ «Чарівна мить», поставила підписи і написи, замість директора товариства, підробивши їх в графі «Від імені Заставодавця» та графі « ОСОБА_1 » в договорах застави майнових прав №20-002-146/МП, №20-002-143/МП, №20-002-144/МП від 25.06.2020 року, договорі №20-110/ЮК про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.06.2020 року. У подальшому вказані документи було підписано ОСОБА_2 , скріплені печаткою ТОВ «Чарівна мить» та надіслані до банку кур`єром. ОСОБА_2 своїми умисними діями вчинила: підроблення офіційних документів, які видаються та посвідчуються підприємством, установою та надають права з метою використання їх підроблювачем, вчинених за попередньою змовою групою осіб, тобто скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 358 КК України; підроблення офіційних документів, які видаються та посвідчуються підприємством, установою та надають права з метою використання їх підроблювачем, вчинених повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 358 КК України; використання завідомо підроблених документів, тобто скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 358 КК України (а.с. 5).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 у справі №910/13714/20 рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Відомості про перегляд рішення за нововиявленими обставинами в матеріалах справи відсутні.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 у справі №910/13714/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 (відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню, наказу від 15.04.2021, виданого на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 у цій справі) залишено без змін.

Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів констатує, що на час звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання недійсним договору поруки Акціонерне товариство «Банк Альянс» ініціювало судовий процес та вже стягнуло з поручителя кредитну заборгованість.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги, підлягали встановленню та доказуванню в межах справи про стягнення з неї заборгованості як з поручителя за кредитним договором.

За таких обставин наявні правові підстави для відмови в задоволенні позову в зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

Такий висновок також узгоджується з висновками Верховного Суду від 17 липня 2023 року у справі №953/25514/19 про визнання договору поруки та додаткової угоди недійсними.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частини перша та п`ята статті 376 ЦПК України).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до зміни з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна Вадима Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2024 року змінити, викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.