ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7452/24 Справа № 199/3981/22 Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Єлізаренко І.А.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод користування власністю, встановлення порядку користування домоволодінням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, встановлення порядку користування домоволодінням.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником 5/6 частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2020 року. Інша 1/6 частки в праві спільної часткової власності вказаного домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_2 . На частині відповідача ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає її син ОСОБА_5 . Крім того, в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 .

Також ОСОБА_1 зазначила, що відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу чинить їй перешкоди у користуванні домоволодінням, не надає доступу до нього, відмовляється надати ключі від будинку та взагалі не допускає позивача на територію домоволодіння.

На теперішній час, ОСОБА_2 взагалі надала вказане домоволодіння невідомим особам в оренду або користування. У зв`язку з чим, позивач звернулася до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із відповідною заявою. Однак, СП ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області у відповіді було зазначено, що між позивачем та відповідачем виникли цивільно-правові відносини.

Позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила:

усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_1 у користування: житлову кімнату 1-4, загальною площею 22,9 кв. м; житлову кімнату 1-5, загальною площею 11,5 кв. м; кухню 1-2, загальною площею 11,7 кв. м; Г-1 сарай 2 кв. м у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_2 житлову кімнату 1-3, загальною площею 9,1 кв. м у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_5 житлову кімнату 1-3 загальною площею 9,1 кв. м у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ;

залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 наступні приміщення: передпокій 1-1, загальною площею 6,8 кв. м; літ. А1 сіни; літ. а1-1 веранда; Б-1 погріб, загальною площею 2,45 кв. м; гараж В-1, загальною площею 1,90 кв. м; № 1 колодязь; № 2 вбиральня; № 3 ворота; № 4 паркан домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року, у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю, встановлення порядку користування домоволодінням відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної часткової власності, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном, відповідач ОСОБА_2 є належним та повноправним співвласником спірного майна, питання щодо поділу та виділу в натурі спірного домоволодіння не вирішувалося, між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування зазначеним домоволодінням, рішення суду не може підмінити собою домовленість сторін. Між тим, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак, при вирішенні питання такого роду суд має брати до уваги не тільки позицію та доводи позивача, а й враховувати інтереси відповідача, розміри часток кожного із співвласників домоволодіння у спільній частковій власності; натомість, позивач не довела можливості встановлення судом порядку користування між сторонами у справі спірним домоволодінням у запропонований нею спосіб, не замовила та не надала суду висновок експерта для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням, фактично частка володіння та користування домоволодінням, при визначеному позивачем варіанті порядку користування домоволодінням, буде більшою, ніж частка у праві власності на вказане домоволодіння, яке визначено судом, належного обґрунтування такої необхідності відступу від належних співвласникам часткам майна матеріали справи не містять, відповідачем відповідної згоди щодо встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірним домоволодінням у судовому засіданні не надано, тому позов задоволенню не підлягає через його недоведеність.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив всі доводи позовної заяви, та ухвалив передчасне рішення про відмову в позові.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року в частині позовних вимог до ОСОБА_5 змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2018 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2020, позивач ОСОБА_1 є власником 5/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 . Інша 1/6 частина вказаного домоволодіння належить відповідачу ОСОБА_2 .

Крім того, в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29.11.2022 за № 6/5-6323.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної часткової власності, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном, відповідач ОСОБА_2 є належним та повноправним співвласником спірного майна, питання щодо поділу та виділу в натурі спірного домоволодіння не вирішувалося, між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування зазначеним домоволодінням, рішення суду не може підмінити собою домовленість сторін. Між тим, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Однак, при вирішенні питання такого роду суд має брати до уваги не тільки позицію та доводи позивача, а й враховувати інтереси відповідача, розміри часток кожного із співвласників домоволодіння у спільній частковій власності; натомість, позивач не довела можливості встановлення судом порядку користування між сторонами у справі спірним домоволодінням у запропонований нею спосіб, не замовила та не надала суду висновок експерта для визначення можливих варіантів встановлення порядку користування спірним домоволодінням, фактично частка володіння та користування домоволодінням, при визначеному позивачем варіанті порядку користування домоволодінням, буде більшою, ніж частка у праві власності на вказане домоволодіння, яке визначено судом, належного обґрунтування такої необхідності відступу від належних співвласникам часткам майна матеріали справи не містять, відповідачем відповідної згоди щодо встановлення запропонованого позивачем порядку користування спірним домоволодінням у судовому засіданні не надано, тому позов задоволенню не підлягає через його недоведеність.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18)).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2019 року у справі № 161/5720/18 (провадження № 61-990св19) зазначено, що: «згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Виходячи із аналізу вказаних норм законодавства, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Так, звертаючись до суду із даним позовом, позивачка просила суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні домоволодінням АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу чинить їй перешкоди у користуванні домоволодінням, не надає доступу до нього, відмовляється надати ключі від будинку та взагалі не допускає позивача на територію домоволодіння, проте жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачкою чиняться перешкоди позивачці матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні домоволодінням, не надає доступу до нього, відмовляється надати ключі від будинку, позивачкою ані в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції надано не було.

Також у своєму позові ОСОБА_1 просила суд:

виділити їй у користування: житлову кімнату 1-4, загальною площею 22,9 кв. м; житлову кімнату 1-5, загальною площею 11,5 кв. м; кухню 1-2, загальною площею 11,7 кв. м; Г-1 сарай 2 кв. м у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_2 житлову кімнату 1-3, загальною площею 9,1 кв. м у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_5 житлову кімнату 1-3 загальною площею 9,1 кв. м у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 ;

залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 наступні приміщення: передпокій 1-1, загальною площею 6,8 кв. м; літ. А1 сіни; літ. а1-1 веранда; Б-1 погріб, загальною площею 2,45 кв. м; гараж В-1, загальною площею 1,90 кв. м; № 1 колодязь; № 2 вбиральня; № 3 ворота; № 4 паркан домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, позивачкою не доведено того, що встановлення порядку користування домоволодінням з виділенням, у тому варіанті, який пропонує ОСОБА_1 , буде відповідати рівності часток кожного із співвласників.

Крім того, позивачка просить виділити їй у користування кухню 1-2, тоді як при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна всі співвласники, а також проживаючі особи мають ураховувати правову природу такої власності, у цьому випадку спільним є користування сторонами таких приміщень, як коридор, санвузол та кухня.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, проте, колегія суддів вважає за необхідне викласти мотивувальну частину відмови в позові в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2024 року дану справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції лише в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , а отже рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_5 не переглядалось.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину відмови в позові в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

І.А. Єлізаренко