РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року

м. Рівне

Справа № 570/1583/24

Провадження № 22-ц/4815/839/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач: ТзОВ "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів"

відповідач : ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2024 року, ухваленого в складі судді Красовського О.О., дата складання повного тексту рішення 15.05.2024, у справі № 570/1583/24,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 04 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" було укладено кредитний договір № 6158456, згідно якого відповідачу товариством надано було кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта.

24 листопада 2023 року між ТзОВ "АВЕНТУС УКРАЇНА" та ТзОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №24112023, згідно якого до позивача перейшло право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і до відповідача.

05 січня 2023 року, між ОСОБА_1 та ТОВ «МАНІФОЮ» було укладено договір позики №5005466 в електронній формі.

13 липня 2023 року між ТзОВ «МАНІФОЮ та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 13-07/2023, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 5005466 від 05.01.2023 року.

02 лютого 2023 року, між ОСОБА_1 та ТзОВ «ФК«1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» було укладено договір позики № 78594216.

14 червня 2021 року між ТзОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТзОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» було укладено договір факторингу № 14/06/21, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 78594216 від 02.02.2023 року.

Окрім того, 12 березня 2023 року між ОСОБА_1 та ТзОВ "АВАНС КРЕДИТ" було укладено кредитний договір № 04914-03/2023, згідно якого ТзОВ " АВАНС КРЕДИТ" надало відповідачу кредит у безготівковій формі на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом, за користування яким відповідач повинен був сплачувати відсотки, які нараховуються від суми кредиту з першого дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом.

27 грудня 2023 року між ТзОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №27122023-1 за яким останнє набуло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами ТзОВ "ІНВЕСТРУМ ГРУП", в тому числі і до відповідача.

Таким чином загальна сума заборгованості за вказаними кредитними договорами у відповідача перед позивачем становить 68625 грн 66 коп., з яких:

1. за кредитним договором № 6158456 від 04.12.2022 року в розмірі 19 054,40 грн., з яких: - 8 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 11 054,40 грн. - сума заборгованості за звичайними відсотками;

2. за договором позики № 5005466 від 05.01.2023 року в розмірі 12 640,00 грн., з яких: - 4 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 8 640,00 грн. - сума заборгованості за відсотками;

- 0,00 грн. - сума заборгованості за процентами на прострочену позику;

3. За договором позики № 78594216 від 02.02.2023 року в розмірі 31 800 грн., з яких: - 8 000,00 грн. - сума заборгованості по основному боргу;

- 23 800,00 грн. - сума заборгованості по відсоткам;

4. за кредитним договором № 04914-03/2023 від 12.03.2023 року в розмірі 5 131,26 грн., з яких: - 1 800,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;

- 3 331,26 грн. - сума заборгованості за звичайними відсотками.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2024 року позов ТзОВ ФК "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів" заборгованість за договором позики № 78594216 в розмірі 31 800 грн.; за договором позики № 5005466 в розмірі 12 640,00 грн.; за кредитним договором № 6158456 в розмірі 19 054,40 грн.; за кредитним договором № 04914-03/2023 в розмірі 5 131,26 грн., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Індутний-Шматько С.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які б підтвердили перерахування кредиту на його рахунок. Судом не враховано, що кредитором нараховано відсотки за користування кредитом поза межами вказаного строку. Зазначає, що надані позивачем копії електронних документів не є належними, допустимими та достатніми доказами для встановлення факту укладання договорів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Встановлено, що 04.12.2022 року ОСОБА_1 уклала з ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» договір позики № 6158456. У п. 1.3 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що сума кредиту становить 8000 грн., строк позики 360 днів, стандартна процентна ставка 1,99 % у день, розмір зниженої процентної ставки у день - 0,01%.

24.11.2023 року між ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТзОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» було укладено договір факторингу № 24112023, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 6158456 від 04.12.2022 року.

Також, 05.01.2023 року ОСОБА_1 уклала з ТзОВ «МАНІФОЮ» договір позики №5005466. У п. 2.3.3 договору позики передбачено, що сума позики становить 4000 грн., строк позики 64 дні, дата повернення позики 10 березня 2023 року, базова процентна ставка 2.20000 % у день, розмір акційних процентів у день (фіксована) 0.01000% , основна процентна ставка 3.00000% на день.

13.07.2023 року між ТзОВ «МАНІФОЮ» та «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 13-07/2023, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 5005466 від 05.01.2023 року.

Окрім попередніх договорів, 02.02.2023 року ОСОБА_1 уклала з «ФК«1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» договір позики №78594216. У п. 2.1 договору позики передбачено, що сума позики становить 8000 грн., строк позики 30 днів, дата повернення позики 04.03.2023 року, базова процентна ставка 2,5 % у день, розмір знижених процентів у день 2,5 % , проценти на прострочену позику у день 2,70 %.

14.06.2021 року між ТзОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТзОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено договір факторингу № 14/06/21.

Крім того, 12.03.2023 року ОСОБА_1 уклала з ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» кредитний договір № 04914-03/2023. У п. 1.1 договору кредиту передбачено, що сума позики становить 1800 грн., строк позики 25 днів, дата повернення позики 05.04.2023, за користування кредитом клієнт сплачує товариству 726.35 % річних від суми кредиту в розрахунку 1.99 % на добу.

12.06.2023 року між ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТзОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» укладено договір факторингу № 12062023.

27.12.2023 року між ТзОВ «ІНВЕСТРУМ ГРУП» та ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27122023-1, згідно якого до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 04914-03/2023 від 12.03.2023 року.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за вказаними кредитними договорами у відповідача виникла заборгованість у загальній сумі 68 625,66 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст.1056-1ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов?язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов?язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з ч.1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Доведення умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 751/861/17 (провадження № 61-28582ск18).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію», розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.

Частиною 3 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Підставою бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти господарських операцій і повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо-безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»).

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена в п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року №75.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 у справі № 554/4300/16-ц.

Отже, банківська виписка (облікова) з рахунків позичальника є належним та допустимим доказом у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 28.10.2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19) вказано, "що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі."

На підтвердження позовних вимог позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» було надано копії договорів № 6158456 від 04.12.2022 року, № 5005466 від 05.01.2023, № 78594216 від 02.02.2023 року та № 04914-03/2023 від 12.03.2023 року про надання позики на умовах фінансового кредиту, копії договорів факторингу, витяг з Реєстру прав вимоги, а також розрахунки заборгованості.

Надані розрахунки містять лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду тощо. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року (№ 342/180/17) та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15).

Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем.

Разом з тим, вказані документи не підтверджують факт отримання відповідачем коштів на підставі укладених договорів та наявність у неї заборгованості перед позивачем у заявленому розмірі.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.

Разом з тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що відповідачу були перераховані грошові кошти у загальній сумі 21 800 грн.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Наданий розрахунок є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі №910/1580/18; від 23.09.2019 року у справі №910/10254/18.

Самі по собі витяги з реєстру боржників до договорів факторингу та розрахунки заборгованості, складені позивачем, не є належними та достатніми доказами отримання відповідачем кредиту.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що на час укладення договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 року боргові зобов`язання за договором позики №78594216 від 02.02.2023 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору ТзОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ».

Суд першої інстанції фактично ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Отже, позивач, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують надання кредитних коштів на картковий рахунок відповідача.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів, відповідно до положень 76-79 ЦПК України, які б підтверджували факт отримання відповідачем кредитних коштів та наявність у нього заборгованості перед позивачем у розмірі, заявленому позивачем.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, сплачений відповідачем судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4542 грн. підлягає компенсації останньому за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Індутного-Шматько С.М. задовольнити.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 травня 2024 року скасувати.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 4542 грн. судового збору понесеного у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.