ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5712/23 Номер провадження 22-ц/814/1982/24Головуючий у 1-й інстанції Кулик Н.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар: Старчик Є.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики , -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 17 квітня 2020 року у розмірі 196 000,00 доларів США.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 17 квітня 2020 року ОСОБА_1 позичив грошові кошти в розмірі 196 000, 00 доларів США, про що власноручно склав розписку. Окрім цього, за умовами розписки визначено, що в разі не повернення взятої у борг суми коштів до 15 травня 2020 року ОСОБА_1 має передати у власність нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває у власності підприємства ТОВ « Укрбудтранс - трейд », власником якого являється відповідач.

Після сплину визначеного у розписці строку, відповідач ОСОБА_1 не повернув взяті у борг кошти та, як наслідок, передав копії документів, що підтверджують право власності останнього на зазначене нерухоме майно в рахунок повернення боргу, що також засвідчується, написаною ним, заявою.

08 вересня 2023 року стало відомо, що, передане нерухоме майно, перебуває під арештом та виставлено на продаж з визначенням дати аукціону 09 жовтня 2023 року.

20 серпня 2023 року відповідачу направлена претензія з проханням повернути, взяті у борг, кошти.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, ухиляється від обговорення питання повернення боргу, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 основної суми боргу в розмірі 196 000, 00 доларів США та з урахуванням уточнених позовних вимог, 3% річних.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року , позов ОСОБА_2 , - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 17 квітня 2020 року 196 000.00 доларів США в рахунок відшкодування основної суми боргу, та 17 640.00 доларів США в рахунок відшкодування 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання, а всього 213 640.00 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 , в дохід держави судові витрати, які складаються з сплати судового збору в розмірі 13 420 грн. 00 коп.

Непогодившись із вказаним рішенням відповідач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Скарга мотивована тим , що висновки суду першої інстанції суперечать наявним в матеріалах справи письмовим доказам , встановленим обставинам справи , та нормам матеріального права.

Судом першої інстанції не було враховано , та взято до уваги , що в документі від 17.04.2020 не вказано, що це розписка , та не можливо встановити осіб , між якими було укладено відносини. З самого початку документу від 17.04.2020 вбачається виправлення , а в кінці даного документу навіть не зазначено , ким власноручно він написаний , та місце його складення.

Не встановлено й обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу , так як в документі від 17.04.2020 не зазначено, що гроші мають статус позики , чи підтвердження за договором позики , якщо такий договір було складено. Враховуючий даний текст документу від 17.04.2020 , можна взагалі все розцінювати як подарунок у якості коштів, чи оплату за консультаційні послуги . Даний документ не оформлений належним чином , згідно ст. 95 ЦПК України.

Апелянт висловлюючи незгоду із рішенням суду першої інстанції , зокрема , висловлює думку з приводу того , що ним нібито було надіслано позивачу лист від 14.04.2020 де зазначено, що «погоджуюсь в рахунок взаємозаліку передати не закінчений об`єкт , а саме будинок , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 » . Проте , скаржник повідомляє , що ним не надсилались документи даного формату та напису , як зазначає позивач . По відповідному документу навіть не зрозуміло , в рахунок якого саме взаємозаліку хтось повинен був щось передати чи вчинити якісь дії.

Скаржник вважає, що стягнення коштів з нього , як відповідача по справі є порушенням принципу справедливості і рівності сторін , між якими не виникло зобов`язань. Як вбачається з наведеного вище , поза розумним сумнівом позивачем не доведено тих обставин на які він посилається , як на підстави своїх вимог.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року, та ухвалити нове , яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Від представника позивача ОСОБА_3 , адвоката Яценко М.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу , в якому остання просить рішення залишити без змін , а скаргу без задоволення.

Судовим розглядом встановлено , що 14 квітня 2020 року відповідач ОСОБА_1 підписав заяву, із змісту якої вбачається, що в рахунок взаємозаліку погоджується передати нежитлову будівлю ( незавершене будівництво ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Претензій по вказаному факту ні до кого не має ( а. с. 7, зворот ).

17 квітня 2020 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 у простій письмовій формі було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачу 196 000, 00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути позичені кошти до 15 травня 2020 року. За умови неповернення взятих у борг коштів, відповідач зобов`язувався передати позивачу майно, а саме приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний факт підтверджується розпискою відповідача ОСОБА_1 від 17 квітня 2020 року, особисто ним підписаною, оригінал якої міститься в матеріалах справи ( а. с. 7 ).

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі, що переглядається 17 квітня 2020 року ОСОБА_1 видав позивачу розписку, якою підтвердив наявність заборгованості перед ОСОБА_2 у сумі 196 000 дол. США та зобов`язався повернути вказану суму на пізніше 15 травня 2020 року.

Дослідивши розписку, врахувавши, що відповідачем не надані належні докази повернення боргу, суд першої інстанції правильно встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Встановивши, що між сторонами дійсно виникли правовідносини позики, що підтверджується відповідною розпискою, за якою ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 грошові кошти, як борг, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього на користь позивача суму неповернутих коштів та 3% річних.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що розпискою не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу, так як у вказаному документі не зазначено, що гроші мають статус позики , чи підтвердження за договором позики , якщо такий договір було складено, є безпідставними. Також не заслуговують на увагу посилання скаржника на те , що текст документу можна розцінювати , як подарунок у якості коштів , чи оплату за консультаційні послуги , тож розписка не відповідає вимогам законодавства встановленим щодо такого виду документа.

Суд першої інстанції правильно вказав, що у розписці, написаній ОСОБА_1 17 квітня 2020 року, зазначено , що ОСОБА_2 передав , а ОСОБА_1 отримав 196 000, 00 доларів США , які у свою чергу відповідач зобов`язався повернути до 15 травня 2020 року. За умови неповернення коштів взятих у борг , відповідач зобов`язувався передати ОСОБА_2 майно , нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 .

Тобто сторони уклали у простій письмовій формі договір позики.

Розписка підписана ОСОБА_1 В суді першої інстанції відповідачем заперечувалась справжність такого документу , проте клопотань про призначення почеркознавчої експертизи останнім не заявлялось, ані під час розгляду справи районним судом , ані під час апеляційного перегляду справи. Апеляційний суд вважає суперечливими твердження відповідача , оскільки при розгляді справи районним судом ОСОБА_1 заперечував дійсність розписки , проте в апеляційній скарзі вказує , що кошти могли бути передані як подарунок чи розрахунок за надання консультаційних послуг.

Про існування між сторонами договору позики свідчить і наявність у позивача оригіналу розписки, та листа відповідача від 14.04.2020 про передання в рахунок взаємозаліку незакінченого об`єкту будівництва, що знаходиться за адресою, АДРЕСА_1 , як це було передбачено розпискою від 17.04.2020 у разі не повернення позики.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками та відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що розписка не містить вказівку саме про отримання коштів, оскільки у ній вказано про повернення боргу (коштів), що саме по собі вказує на отримання таких коштів.

При цьому, згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зазначення у розписці, що ОСОБА_1 зобов`язується повернути борг до 15.05.2020 є його кореспондуючим обов`язком, як боржника, від права позикодавця вимагати повернення позики.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скаржником не доведено факту повернення коштів ОСОБА_2 , також не доведено й недійсності розписки згідно якої відповідач має невиконане зобов`язання перед позивачем , відтак , апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М.Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А.Лобов