Справа № 203/5130/22
Провадження № 2/0203/119/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

за участю прокурора - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідачки - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом Центральної окружної прокуратури м.Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання спадщини відумерлою, витребування майна та передачі її у власність територіальної громади; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_5 , про визнання добросовісним набувачем,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду надійшов позов виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м.Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, в якому зазначено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та мешкала в квартирі АДРЕСА_1 , що належала останній на праві особистої власності. В липні 2019 року ОСОБА_8 померла у власній квартирі. Згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, орієнтовною датою її смерті є ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_8 право власності на квартиру в порядку спадкування ніким не набувалось. При цьому, дізнавшись про смерть ОСОБА_8 та відсутність спадкоємців, невстановлені на теперішній час особи, використовуючи документ із ознаками фіктивності, а саме: договір дарування від 26.01.1999 року, укладений начебто між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , звернулись до державного реєстратора, яким 10.12.2019 року здійснено реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_5 . Факт підробки договору дарування від 26.01.1999 року підтверджується листами №61/01-16 від 14.04.2020 року та №173/01-16 від 27.09.2022 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., а також протоколом його допиту в якості свідка, про те, що договір дарування від 26.01.1999 року нею не посвідчувався, підпис та печатка на договорі підроблені, бланк ААР №5306600 був отриманий та використаний для посвідчення іншого договору. В матеріалах електронної реєстраційної справи також міститься лист КП «ДМБТІ» ДМР №14991 від 09.12.2019 року, згідно якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 . Проте, відповідно до листа КП «ДМБТІ» ДМР №4439 від 13.04.2020 року, наданого у відповідь на запит слідчого, згідно матеріалів інвентаризаційної справи право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_8 , на підставі довідки ЖБК №46 «МАЯК» від 20.04.1993 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.05.1993 року. Також на запит прокуратури КП «ДМБТІ» ДМР листом №6642 від 06.09.2022 року повідомило, що відповідь на запит ОСОБА_5 за номером вихідної кореспонденції №14991 від 09.12.2019 року не виготовлялась. Отже, лист КП «ДМБТІ» ДМР №14991 від 09.12.2019 року також має ознаки фіктивності, його зміст не відповідає дійсності, договір дарування від 26.01.1999 року в КП «ДМБТІ» ДМР не реєструвався. Вказані обставини в сукупності свідчать, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_5 набула незаконно, шляхом використання завідомо підроблених документів. За даним фактом, 26.02.2020 року СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області до ЄРДР було внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. На теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, вживаються заходи з метою встановлення осіб, причетних до скоєння злочину. Також встановлено. що на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2020 року ОСОБА_5 здійснила відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_6 , який 13.03.2020 року продав квартиру ОСОБА_7 . В свою чергу, останній 06.05.2020 року продав квартиру ОСОБА_4 , яка згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є її власником на теперішній час. Посилаючись на вказані обставини, що єдиним законним власником квартири є ОСОБА_8 , після смерті якої квартира успадкована не була, прокурор просив визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною, витребувати її у ОСОБА_4 та передати у власність територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

У наданому відзиві та відповіді на відзив представник відповідачки ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні позову прокурора в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачка є добросовісним набувачем спірної квартири в розумінні ч.1 ст.388 ЦК України, оскільки придбала останню за оплатним договором купівлі-продажу, посвідченому нотаріально. На час укладання договору та його нотаріального посвідчення квартира була вільною від будь-яких обтяжень, обмежень чи арештів та не була предметом будь-якого судового спору. Відповідачка не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на спірну квартиру може бути припинено в зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів із спірним нерухомим майном, добросовісно покладалась на відомості реєстру щодо відсутності прав інших осіб та обтяжень. При купівлі квартири ОСОБА_4 витратила значні кошти в сумі 499582 грн., належним чином дбала за набутою нею власністю, сплачуючи комунальні послуги, здійснивши капітальний ремонт квартири, внаслідок чого її оціночна вартість збільшилась з 379943,83 грн. до 1579100 грн. В зв`язку з цим, внаслідок витребування квартири, буде порушено справедливий баланс, оскільки відповідачку буде позбавлено права власності на майно без компенсації понесених витрат та порушено право на мирне володіння майном. В той час, як Дніпровська міська рада не вживала своєчасних заходів на збереження за собою відумерлою спадщини. Крім того, є наявною бездіяльність державних органів досудового розслідування щодо нездійснення ними своєчасного захисту інтересів держави, оскільки прокуратура та орган досудового розслідування, знаючи про порушення, не звертались до слідчого судді з клопотанням про вжиття заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на спірну квартиру, з відповідним позовом в розумний строк. Саме держава, як учасник відповідних правовідносин, повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Також представник відповідачки посилався на пропуск первісним позивачем трирічного строку позовної давності.

В подальшому відповідачка ОСОБА_4 пред`явила зустрічний позов до територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_5 , в якому посилаючись на ті самі підстави та обставини, що і у поданому відзиві, просила визнати її добросовісним набувачем спірної квартири.

У відповіді на відзив на первісний позов прокурор зазначив, що проявивши під час придбання квартири достатню обачність та вчинивши ряд нескладних дій, у т.ч. отримавши інформацію від КП «ДМБТІ» ДМР, дослідивши обставини набуття квартири попередніми власниками та з`ясувавши, що остання відчужується в третє за три місяці, а первинна реєстрація права власності за ОСОБА_5 відбулась 10.12.2019 року на підставі договору дарування від 26.01.1999 року, відповідачка була б обізнана про очевидні ризики, що можуть в подальшому призвести до позбавлення її майна. Тому, витребування від неї квартири не може розцінюватись, як понесення надмірного особистого тягаря. Крім того, ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та є власником вказаної квартири, отже спірне нерухоме майно не є її єдиним місцем проживання та його витребування не поставить відповідачу у тяжкі житлові умови та не стане надмірним тягарем. Також прокурор зазначив, що відповідачкою не надано доказів щодо поліпшення спірної квартири, остання не є новоствореним майном. В частині доводів щодо пропуску строку позовної давності прокурор зазначив, що про існування факту незаконного володіння майном стало відомо в рамках кримінального провадження №0000449 від 26.02.2020 року, про що прокуратура повідомила Дніпровську міську раду в перше листом від 16.06.2022 року. Крім того, під час дії в країні карантину з 12.03.2020 року, визначений ст.257 ЦК України строк було продовжено на строк дії карантину. Тому, на момент звернення прокурора до суду з позовом 21.07.2022 року строк позовної давності не скінчився.

У відзиві на зустрічний позов прокурор зазначив, що при зверненні до суду з позовом в інтересах Дніпровської міської ради прокуратурою не заперечувалась добросовісність набуття ОСОБА_4 спірної квартири. Проте, така добросовісність не виключає можливості витребування спірного майна у останньої. Крім того, діючим законодавством не передбачено такого способу захисту, як визнання добросовісним набувачем, такі вимоги не можуть вважатись ефективним способом захисту та не мають наслідком відновлення порушеного права.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.01.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Також ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.01.2023 року було задоволено заяву прокурора про забезпечення позову шляхом заборони відповідачці ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам вчиняти дії, пов`язані із державною реєстрацією речових прав щодо спірної квартири.

Протокольною ухвалою суду від 16.03.2023 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 , а також залучено в якості третіх осіб за первісним позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Протокольною ухвалою суду від 10.10.2023 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_4 та замінено відповідача за її зустрічним позовом з виконуючого обов`язки керівника Центральної окружної прокуратури м.Дніпра на територіальну громаду м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Протокольною ухвалою суду від 21.02.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

В судовому прокурор та представник Дніпровської міської ради підтримали первісним позов та просили задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Представник ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні позову прокурора та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Інші сторони та треті особи за неодноразовими викликами до суду не з`явились, про поважність причин своєї неявки не повідомили, заяв по суті справи не надали.

Заслухавши пояснення учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі довідки ЖБК №46 «МАЯК» від 20.04.1993 року та виданого на її підставі КП «ДМБТІ» ДМР реєстраційного посвідчення від 18.05.1993 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ «ДМР та записаного в реєстрову книгу №ХVІІІ за реєстровим №93, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві особистої власності належала кооперативна квартира АДРЕСА_1 , де остання була зареєстрована з 15.03.1977 року по день смерті (а.с.47,48,49-50,90 т.1).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.53-54 т.1).

Відповідно до довідки П`ятої Дніпровської державної нотаріальної контори та Інформаційних довідок зі спадкового реєстру, після смерті ОСОБА_8 спадкові справи не заводились, спадкові договори за заповіти за її життя не складались, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.56,57 т.1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 10.12.2019 року державним реєстратором виконавчого комітету Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , що був посвідчений 26.01.1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за реєстровим №15 (а.с.26-28,60 т.1).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.02.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим №163, спірна квартира ОСОБА_5 була продана ОСОБА_6 , за яким в цей же день зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.133-158 т.2).

Останній за договором купівлі продажу, посвідченим 13.03.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим №276, продав квартиру ОСОБА_7 , за яким в цей же день зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.159-181 т.2).

За договором купівлі-продажу від 06.05.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. за реєстровим №245, спірна квартира ОСОБА_7 була продана ОСОБА_4 та в цей же день до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності останньої на квартиру (а.с.2-42 т.3).

Також з матеріалів справи вбачається, що 26.02.2020 року СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000449 з а ч.2 ст.190 КК України, за фактом заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 (а.с.61 т.1).

Допитана у вказаному кримінальному провадженні в якості свідка приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. у своїх показах, а також у відповідях на запити правоохоронних органів зазначила, що договір дарування квартири АДРЕСА_1 нею не посвідчувався, є підробленим, підпис та печатка також підроблені. У реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за реєстровим №15 вчинено запис щодо посвідчення іншої нотаріальної дії. Бланк серії ААР №530660 був отриманий та використаний 26.01.1999 року для посвідчення іншого договору. Її бланк жовто-блакитний, а підроблений бланк зеленого кольору. Серія нотаріальних бланків на той час складалась з трьох букв, а підроблений бланк має просто дві букви та цифри без позначки - № (а.с.62-67 т.1).

В листі КП «ДМБТІ» ДМР за №14991 від 09.12.2019 року на запит ОСОБА_5 зазначено, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за останньою на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26.01.1999 року №15, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №78 за реєстровим №58-103 від 15.02.1999 року (а.с.68 т.1).

На запит слідчого СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області КП «ДМБТІ» ДМР листом від 13.04.2020 року за №4439 повідомлено, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_8 на підставі довідки ЖБК №46 «МАЯК» від 20.04.1993 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 18.05.1993 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ «ДМР та записано в реєстрову книгу №ХVІІІ за реєстровим №93 (а.с.69 т.1).

Листом КП «ДМБТІ» ДМР від 06.09.2022 року за №6642, на запит прокуратури також повідомлено, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_8 на підставі довідки ЖБК №46 «МАЯК» від 20.04.1993 року, про що видано реєстраційне посвідчення від 18.05.1993 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ «ДМР та записано в реєстрову книгу №ХVІІІ за реєстровим №93. Відповідь на запит ОСОБА_5 за номером вихідної кореспонденції №14991 від 09.12.2019 року КП «ДМБТІ «ДМР не готувало (а.с.70,71 т.1).

Посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_5 набула незаконно, на підставі підроблених договору дарування від 26.01.1999 року та довідки КП «ДМБТІ» ДМР за №14991 від 09.12.2019 року, а також на те, що єдиним законним власником квартири є ОСОБА_8 , після смерті якої квартира успадкована не була, прокурор просив визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною, витребувати її у ОСОБА_4 та передати у власність територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Частиною 4 ст.263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2023 року у справі №760/3709/18 (провадження №61-11880св20) зазначено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч.2 ст.16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга ст.5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Тлумачення ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 року (провадження №6-2776цс16), зроблено правовий висновок щодо застосування ст.388 ЦК України, згідно з яким «втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року у справі №521/8368/15-ц (провадження №61-17779св18) зазначено, що «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21) вказано, що: «втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (п.51 постанови від 26.06.2019 року у справі №669/927/16-ц (провадження №14-192цс19), п.46.1 постанови від 01.04.2020 року у справі №610/1030/18 (провадження №14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень ст.ст.387,388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ст.388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №922/3537/17 (провадження №12-127гс19, п.п.37,38), від 01.04.2020 року у справі №10/1030/18 (провадження № 14-436цс19, п.п.46.1,46.2), від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17 (провадження №12-44гс20, п.п.7.15,7.16).

… на час укладення договору купівлі-продажу від 25.07.2018 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Задовольняючи позов про витребування спірного нерухомого майна з підстав, передбачених ст.388 ЦК України, господарські суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, поклавши на відповідача додатковий обов`язок, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати також обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема, обставини вибуття майна з володіння позивача. У цій справі суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість його добросовісність не поставив під сумнів.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст.388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи викладене, судові рішення у цій справі слід скасувати, а в позові відмовити з тих підстав, що за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку ст.ст.387,388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають».

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України).

Суди не врахували, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Суд першої інстанції обставин недобросовісності набуття права власності на спірну квартиру не встановлював, позивач на такі обставини не посилався.

За таких обставин презумпція правомірності набуття права власності на квартиру у цій справі не спростована.

Також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2023 року у справі №760/3709/18 (провадження №61-11880св20) зроблено наступний правовий висновок.

За змістом ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) вказано, що: «спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (ч.2 ст.1277 ЦК України).

… орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу.

Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення ст.1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Як зазначалось, ст.1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (ст.16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

У цій справі суди встановили, що позивач не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з його володіння, а тому у нього немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача».

Таким чином, при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості.

Тому за встановлених обставин у цій справі позовні вимоги за первісним позовом в оскарженій частині є неефективним способом захисту прав територіальної громади. Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що єдиним власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_8 . Вказана квартира відумерлої спадщиною у передбаченому законом порядку судом не визнавалась та право власності на неї за територіальної громадою м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради не реєструвалось.

З урахуванням цього та наведених вище висновків Верховного Суду і положень ЦК України, Дніпровська міська рада не є та не була власником або законним користувачем вказаної квартири, остання не вибувала з її володіння, а тому відсутні правові підстави для витребування спірного майна на її користь як неволодіючого власника або користувача.

В даному випадку територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації вартості спірного майна.

Також суд враховує, що обставин недобросовісності набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру під час розгляду справи не встановлено, первісний позивач на такі обставини в позовній заяві не посилався.

Крім того, у відзиві на зустрічний позов прокурор зазначив, що при зверненні до суду з позовом в інтересах Дніпровської міської ради прокуратурою не заперечувалась добросовісність набуття ОСОБА_4 спірної квартири.

Одночасно з такою позицією, прокурор у відповіді на відзив на первісний позов посилався на те, що при придбанні квартири ОСОБА_4 не проявила достатню обачність та не вчинила ряд нескладних дій щодо отримання інформації від КП «ДМБТІ» ДМР, дослідження обставин набуття квартири попередніми власниками та з`ясування, що квартира відчужується в третє за три місяці, а первинна реєстрація права власності за ОСОБА_5 відбулась 10.12.2019 року на підставі договору дарування від 26.01.1999 року.

Поряд з цим, суд відхиляє вказані доводи прокурора, як безпідставні та такі, що не свідчать про недобросовісність дій відповідачки ОСОБА_4 , враховуючи наведені вище правові позиції Верховного Суду та той факт, що остання придбала квартиру за оплатним договором, за наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на спірну квартиру за попередніми власниками, відсутності будь-яких обтяжень щодо останньої та не повинна була додатково перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, покладаючись на такі відомості та не будучі обізнаною про наявність обставин, які можуть викликати об`єктивні сумніви в достовірності цих відомостей.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні первісного позову прокурора в повному обсязі, в зв`язку з обранням неефективного способу захисту права територіальної громади.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання її добросовісним набувачем спірної квартири, суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.09.2020 року у справі №645/747/16-ц, провадження №61-5240св19, відповідно до яких набувач майна визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння.

За змістом ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач уважається добросовісним, поки не буде доведено протилежного.

У статті 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. Законодавчі обмеження матеріально-правових спорів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Тому, вимога про визнання добросовісним набувачем та залишення майна у власності не підлягає задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі ст.388 ЦК України має право надати заперечення проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (ст.16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

З урахуванням наведеного, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 також слід відмовити в зв`язку з обранням неналежного та неефективного способу захисту права.

В зв`язку з відмовою в задоволенні первісного та зустрічного позовів в повному обсязі, понесені сторонами по справі судові витрати покладаються на останніх.

Також у відповідності до ч.9 ст.158 ЦПК України суд скасовує заходи забезпечення позову застосовані в рамках даної цивільної справи ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09.01.2023 року, у вигляді заборони відповідачці ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам, у т.ч. суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), у т.ч. шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта тощо.

Керуючись ст.ст.12,15,16,328,330,334,382,387,388,1270,1277,1280 ЦК України, ст.ст.4,5,10-13,76-81,141,158, 211,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Центральної окружної прокуратури м.Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання спадщини відумерлою, витребування майна та передачі її у власність територіальної громади; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_5 , про визнання добросовісним набувачем відмовити повністю.

Понесені позивачами за первісним та зустрічним позовом судові витрати покласти на останніх.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 січня 2023 року, у вигляді заборони відповідачці ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам, у т.ч. суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), у т.ч. шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об`єкта тощо.

Відповідно до ч.10 ст.158 ЦПК України заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17 жовтня 2024 року.

Суддя С.Ю.Казак