Постанова

Іменем України

21 жовтня2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16432/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 ,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 05 вересня 2024 року

в складі судді Кордюкової Ж. І.

у цивільній справі №752/4702/24 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС"

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС" (далі - ТОВ "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС", Товариство) звернувся до суду з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконує умов укладеного між ними 10.08.2017 Договору №461/1/985 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, не сплачує за надані їй житлово-комунальні послуги до квартири АДРЕСА_1 , просив стягнути з відповідачки заборгованість за надані послуги з централізованого опалення у період з листопада 2017 року по січень 2024 року у розмірі 21 023,22 грн; за надані послуги з постачання гарячої води за період з грудня 2017 року по січень 2024 року у розмірі 1 665,96 грн.

Також, з підстав, визначених ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості з оплати послуги централізованого опалення у розмірі 5 181,09 грн та 3% річних в розмірі 2 276,33 грн; інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості з оплати послуги гарячого вдопостачання у розмірі 196,01 грн та 3% річних у розмірі 62,30 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС" витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

В обгрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не врахував, що строк позовної давності для позивача сплив 28.02.2021, тоді як позов подано 28.02.2024.

Судом не взято до уваги, що позивачем не наведено поважних причин неможливості звернення до суду з даним позовом, як і не наведено обставин яким чином поширення коронавірусної хвороби та введення на території України воєнного стану вплинуло на неможливість своєчаного подання позовної заяви до суду.

Суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху, оскільки при відкритті провадження не пересвідчився та не встановив чи є позивач виконавцем послуг з постачання теплової енергії та чи не позбавлений позивач на законодавчому рівні можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, в тому числі теплопостачання; суд при відкритті провадження у справі не врахував, що позовна заява не відповідає вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини обставини. На думку відповідачки, такі порушення судом норм процесуального права є підставою для скасування рішення суду та відмови в позові.

Вказувала, що суд відмовив в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Дерпродспоживслужби), Київську міську державну адміністрацію та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, але не врахував розумний та справедливий баланс між інтересами сторін, які пов'язані системним зв'язком з функцією контролю за діяльністю позивача в інтересах відповідача даними підприємствами. Вважала, що суд повинен був отримати фаховий висновок чи роз'яснення даних підприємств та лише після цього ухвалювати рішення у даній справі.

Судом першої інстанції не взято до уваги доводи відповідача про те, що позивачем додано до позовної заяви два розрахунки заборгованості, які не містять інформації про наявність або відсутність приборів обліку. На думку відповідачки, надані позивачем розрахунки заборгованості є неналежними, недопустимим та недостовірними доказами, оскільки з них не можна встановити дійсні обставини справи.

Вказувала, що з 01.03.2018 позивач не вносить фактичні показники приборів обліку, а саме не фіксує фактичний спожитий відповідачем об'єм комунальних послуг. У рахунках позивача відсутні відомості про показники приборів обліку та детальна інформація про нарахування, що є грубим порушенням прав споживача.

Також вказувала, що дії позивача по нарахуванню плати за послуги у період з листопада 2017 року по лютий 2018 року є неприпустимими, оскільки в цей період нарахування здійснювалося позивачем згідно показників будинкового засобу обліку, тоді як в договорі від 10.08.2017 про надання послуг міститься інформація про лічильник тепла, а також наявний акт про введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що укладений між нею та позивачем договір про надання послуг за формою, умовами та змістом не відповідає типовому договору.

За наведених обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Відповідачка повідомлена про розгляд її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 05.09.2024 в порядку письмового провадження без виклику сторін (том 1, а. с. 232-233).

Позивач також належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги відповідачки на рішення суду від 05.09.2024 в порядку письмового провадження без виклику сторін (том 1, а. с. 232, 234).

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Колегія суддів дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, є обов`язком споживача таких послуг, згідно пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08 жовтня 1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24 січня 2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

27 березня 2017 між ТОВ "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС" та ОСОБА_1 складено Акт про введення в експлуатацію вузла комерційного обліку теплової енергії Ultraheat t230 №69068302, теплолічильник повірено 14.03.2017, дата наступної повірки 14.03.2021.

10 серпня 2017 року між ТОВ "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС" (виконавець) та ОСОБА_1 (споживач) укладено Договір №46/1/985 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (далі - Договір), за яким виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у строк і на умовах, що передбачені договором. Зазначені послуги, відповідно до договору, надаються за адресою: АДРЕСА_2 .

В Договорів зазначено, що останній укладено з ТОВ "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС", яке згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 27.06.2014 №793, з 01 липня 2014 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої водидля потреб населення.

Відповідно до п. 4 Договору, засіб обліку лічильник ГВП - -19 №5403710; засіб обліку лічильника тепла - Ultraheat t230 №69068302.

В пункті 7 Договору визначено, що плата за надані послуги справляється згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005.

Пунктом 9 Договору визначено, що показання засобів обліку знімаються представником виконавця або іншими особами, які уповноважені на вчинення цих дій виконавцем один раз на місяць. Показання квартирних засобів обліку також знімаються споживачем щомісяця та надаються виконавцю в останній день звітного місяця.

Сукупний аналіз наведених фактичних обставин спростовує доводи апеляційної скарги про не доведення позивачем обставин надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Матеріали справи не містять актів-претензій від ОСОБА_1 на адресу ТОВ "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС" щодо ненадання чи неналежного надання послуг, вказаних у Договорі про №46/1/985 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 10.08.2017.

Згідно з довідкою про нарахування за централізоване гаряче водопостачання, інформацією про нарахування за послугу з централізованого опалення, розрахунком заборгованості за житлово-комунальні послуги по житловому приміщенню (квартирі), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (опалювальна площа 103,7 кв.м.) за період з листопада 2017 року по січень 2024 року обліковується заборгованість за житлово-комунальні послуги з централізованого опалення в розмірі 21 023,23 грн та за послуги постачання гарячої води в розмірі 1 665,96 грн.

Доказів відсутності заборгованості (сплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води) відповідачкою не надано.

Також матеріали справи не містять доказів, що відповідачка щомясця знімала та подавала викоанвцю показники лічильника тепла.

Установивши, що ОСОБА_1 на підставі договору отримувала від ТОВ "ТЕПЛОПОСТАЧСЕРВІС" послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, однак неналежним чином виконувала зобов'язання щодо оплати за такі послуги, а також врахувавши відсутність в матеріалах справи доказів, які спростовують надання позивачем послуг або надання їх неналежної якості, застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за отримані у період з листопада 2017 роук по січень 2024 року послуги з централізованого опалення у розмірі 21023,22 грн та послуги з постачання гарячої води у розмірі 1 665,96 грн, інфляційних втрат в розмірі 5 377,10 грн та 3% річних від суми простроченої суми заборгованості в розмірі 2 338,63 грн.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені в тому числі статтями 257, 258, цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин.

Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30 червня 2023 року.

Отже, беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023.

Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в країні неодноразово продовжувався та триває до цього часу.

Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Як вже неодноразово вказувалося вище, позивач пред'явив вимоги про стягнення заборгованості за період з листопада 2017 по січень 2024 року, а з даним позовом звернувся до суду 29 лютого 2024 року.

З урахуванням наведених вище положень закону слід дійти висновку, що позов пред'явлено в межах строку позовної давності, оскільки на час подання позовної заяви в лютому 2024 року такий строк був продовжений вищевказаними нормативно-правовими актами.

За наведених обставин колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо застосування строку позовної давності.

Оскільки строк позовної давності продовжено на підставі законів, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не зазначив обґрунтувань поважності причин пропуску строку позовної давності.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивач не вносить фактичні показники приборів обліку, не фіксує фактичний спожитий об'єм комунальних послуг, в рахунках на сплату відсутні відомості показників приборів обліку та детальна інформація про нарахування, колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що згідно пункту 9 Договору, показання засобів обліку знімаються представником виконавця або іншимими особами, які уповноважені на вчинення цих дій виконавцем один раз на місяць.

Поруч з цим, відпоівдачка не враховує друге речення в пункті 9 Договору, а саме, що показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісяця та надаються виконавцю в строк з 20 по 29 число звітного місяця (телефоном, електронною поштою, особисто). Крім того, показання квартирних засобів обліку зазначаються споживачем у платіжних документах.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач зазначив, що в період з листопада 2017 року по травень 2022 року ОСОБА_1 передавалися показники лічильника тепла в телефонному режимі. Відповідачка не заперечує таких обставин, зазначених позивачем, а лише посилається на те, що позивач з березня 2018 року не вносить фактичні показники засобів обліку, а відтак не фіксує фактичний спожитий об'єм комунальних послуг.

Крім того, позивач надав інформаційну довідку про нарахування за послугу з централізованого опалення/послугу з постачання теплової енергії за період з листопада 2017 року по січень 2024 року, в якій зазначено фактичні показники по лічильнику (том 1, а. с. 124-125). Також в цій інформаційній довідці наявна інформація про те, що ОСОБА_1 частково здійснювала оплату за надані послуги з централізованого опалення.

Щодо фіксації позивачем показників лічильника гарячого водопостачання, то з довідки про нарахування за централізоване гаряче водопостачання у період з грудня 2017 року по січень 2024 року вбачається, що за цей період ОСОБА_1 декілька разів передавала показники, а саме січень-лютий 2018 року, липень 2018 року та квітень 2020 року, а в інші місяці нарахування здійснювалися за показниками загальнобудинкового лічильника (том 1, а. с. 122-123).

Крім того, у період з лютого 2021 року по січень 2024 року нарахування плати за послуи з постачання гарячої води здійснювалися по загальнобудинковому лічильнику у зв'язку із закінченням терміну періодчиної повірки лічильника гарячого водопостачання №6774918 та не наданням відповідачем підтверджуючих документів про повірку вказаного лічильника у встановленому порядку виконавцю послуг. Доказів протилежного матеріали справи не містять. А за приписами Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" саме на споживача послуг покладено обов'язок здійснення періодичної повірки, обслуговування та ремонту засобів обліку.

Доводи апеляційної скарги, що в рахунках позивача відсутні відомості показників приборів обліку та детальна інформація про нарахування колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки як вбачається з наданого позивачем рахунку, то в останньому наявна інформація про нарахування, а саме: тариф, нарахована сума до сплати, відомості про перерахунок, пільги, у разі їх наявності, і т.д. (а. с. 127). А відсутність в рахунках на сплату саме показників засобів обліку не може свідчити про те, що послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води не надавалися відповідачці, а відтак і не може бути підставою для звільнення останньої від оплати таких послуг. Більш того, як вказувалося вище, згідно умов п. 9 Договору, показання квартирних засобів обліку зазначаються споживачем у платіжних документах.

Відповідачкою не надано суду доказів, які б підтверджували розбіжність здійснених позивачем нарахувань, наведених у розрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, з фактичним споживанням. А посилання скаржника на подання позивачем двох розрахунків заборгованості є недоречними, оскількт один з розрахунок заборгованості щодо оплати послгу з централізованого опалення, а інший з оплати послуг гарячого водопостачання.

За наведених обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що надані позивачем розрахунки заборгованості є неналежними, недопустимим та недостовірними доказами.

З урахуванням всього вищевикладеного слід зазначити, що нарахування плати за послуги з централізованого опалення та за послуги з постачання гарячої води здійснювалися позивачем з дотриманням умов укладеного між сторонами договору та вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги, що укладений між сторонами договір про надання послуг не відмповідає вимогам щолдо типового договору, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки даний договір є чинним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.

Крім цього, як вірно зазначив суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, що згідно правової позиції Верховного Суду, наведеній в постанові від 27.02.2019 у справі №334/2789/15-ц, не передбачені випадки, коли недодержання письмової форми договору про надання послуг з теплопостачання має наслідком його недійсність. Відсутність письмового договору про надання послуг з теплопостачання та постачання гарячої води не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє відповідачів від оплати за фактично надані послуги.

Суд першої інстанції також розглянув клопотання відповідачки про залучення до участі у справі в якості третіх осіб Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Дерпродспоживслужби), Київську міську державну адміністрацію та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг та правильно зазначив, що рішення суду у даній справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги не вплине на права та обов`язки даних підприємств, щодо однієї зі сторін.

Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції, не залучивши до участі у справі вказні вище підприємства, не врахував балансу інтересів сторні, що пов'язані з фукцією контролю за діляьністю позивача в інтересах відповідача, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки предметом спору у даній справі є наявність у ОСОБА_1 заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду посилання в апеляційній скарзі на те, що позовна заява не відповідала вимогам ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки, на думку відповідачки, не містить викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують наведені обставини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, в останній позивачем зазначено обставини укладення між сторонами договору про надання послуг до квратири ОСОБА_1 , положення законодавства, якими встановлено тарифи, розмір заборгованості за надані послуги, норми матеріального права, які вказують на обов'язок відповідачки сплачувати за надані житлово-комунальні послуги, а також зазначено про докази, які підтверджують дані обставини та долучаються до позовної заяви (том 1, а. с. 1-4).

З наведого слідує, що доводи апеляційної скарги про відсутність викладу в позовній заяві обставин та докази, які їх підтверджують, є недоречними та спростовуються матеріалами справи.

Сукупний аналіз наведених обставин та положень закону вказує на те, що не знайшли свого підтвердження доводи скаржника про відсутність в нього обов'язку здійснювати оплату за житлово-комунальних послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а фактично зводяться лише до незгоди оцінки доказів, які відповідачка тлумачить на власний розсуд.

Задоволення судом позову про стягнення заборгованості не позбавляє відповідачку права на здійснення перерахунку заборгованості за її заявою після проведення повірки лічильників та поданняцих відомостей позивачу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська