Справа № 309/4262/24
Провадження № 2-о/309/403/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Сідей Я.Я.

секретаря судового засідання: Свистак К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст цивільну справу за заявою:

ОСОБА_1 , заінтересована особа: виконавчий комітет Хустської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення -,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Посилається на те, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , від якого народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 03.04.2017 року шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 24.01.2018 року визначено стягнення аліментів із матері ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей. Вказує, що мати ОСОБА_2 тривалий час проживає за кордоном, жодної участі у вихованні дітей не приймає, аліменти для утримання дітей не сплачує, не цікавиться життям, здоров`ям та розвитком дітей, фактично самоусунулась від ролі матері у відношенні своїх дітей. Діти проживають з батьком, всі обов`язки щодо виховання та утримання дітей виконує батько (заявник). Вимоги мотивує тим, що встановлення факту виховання та утримання дітей заявником (батьком) необхідне для подальшого оформлення документів по отриманню відстрочки від мобілізації, а також одержати інші соціальні послуги. Просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заявник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заявлені вимоги підтримує про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Просить заяву задовольнити з підстав зазначених у заяві.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом розміщення оголошення про її виклик в судове засідання на сайті судової влади.

Представник заінтересованої особи виконавчого комітету Хустської міської ради в судове засідання не з`явився. Подав заяву, якою просив справу розглядати в його відсутності.

Представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_5 в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за штрих кодовим ідентифікатором за № 348.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю заінтересованих осіб.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 03.04.2017 року розірвано ( а.с. 14).

Від даного шлюбу народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8,9).

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 24.01.2018 року визначено стягнення аліментів із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11-12).

Згідно довідки №56323947 Хустського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області від 29.07.2024 року встановлено, що заборгованість в ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 108517 гривень (а.с. 13).

Згідно довідки Ізянського старостинського округу Хустської міської ради від 08.07.2024 №02-22/685, ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 , має зареєстрований склад сім`ї: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10).

Встановлені в судовому засіданні обставини, підтверджені належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними доказами, оціненими як кожен окремо, так і в сукупності, свідчать про те, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 ..

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).

За зальним правилом, окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

Частиною першою статті 293ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У порядку окремого провадження суд може розглянути і вирішити питання встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник просить встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України).

Таким чином, справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17.

Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Системний аналіз вищевикладених норм ЦПК України дає суду підстави для висновку про те, що справам окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, притаманні такі ознаки, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження, конкретна мета встановлення факту, а також його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Тобто, заявник повинен надати докази того, що станом на час розгляду справи встановлення певного факту має юридичне значення для його суб`єктивних матеріальних прав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а отже є військовозобов`язаним.

18 травня 2024 року набрав чинності Закон України № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», яким, серед іншого, внесено зміни до пункту 4 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», який викладено в наступній редакції: «1. Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: 4) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України».

Тобто, самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду є підставою, на якій військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», а саме пунктом 4 додатку № 5, визначено перелік документів, що підтверджують право на відстрочку за цією підставою:

1) свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного

2) та один із документів:

- свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або

- рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або

- рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або

- вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або

- документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Тобто, законодавець у законі № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року та уряд в підзаконному нормативно-правовому актів (постанова № 560 від 16 травня 2024 року) визначили необхідність встановлення факту самостійного виховання дитини на підставі рішення суду для підтвердження військовозобов`язаним права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. При цьому встановлення такого факту не пов`язується з позбавленням іншого з батьків батьківських прав щодо дитини, враховуючи зміст пункту 4 додатку 5 постанови КМУ № 560 від 16 травня 2024 року.

Встановлений в судовому засіданні, на підставі належних та допустимих доказів, безспірний та беззаперечний факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідчить про наявність у заявника, який є військовозобов`язаним, потенційного права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». При цьому, реалізація такого права неможлива без встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання сина, враховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року.

Таким чином, факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , має юридичне значення, та є необхідним для підтвердження права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Враховуючи, що з наявних в матеріалах справи доказів встановлено обставини, викладені в заяві, зокрема, що ОСОБА_1 самостійно утримує та виховує неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 , а також ту обставину, що встановлення факту, що має юридичне значення, є необхідним для підтвердження права заявника на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до закону, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає задоволенню, оскільки законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту.

Керуючись статтями 13, 77-81, 259, 263-265, 267-268, 273, 293-294, 313-315, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: виконавчий комітет Хустської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Хустського

районного суду: Сідей Я.Я.