Провадження № 22-ц/812/1103/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2024 року м. Миколаїв

справа № 486/1166/22

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 10 квітня 2024 року під головуванням судді Савіна О.І., повний текст судового рішення складений 19 квітня 2024 року,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивач зазначала, що з 19 березня 1999 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який розірваний рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 червня 2019 року. В період шлюбу, ними було придбано 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2010 року та 22 березня 2013 року автомобіль MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 . Як вказала позивач, на час звернення до суду вартість 1/3 частки двокімнатної квартири за цінами, які склалися на вторинному ринку житла, складає 213 333 грн. Придбаний ними автомобіль відповідач без її згоди продав 20 квітня 2019 року за 138 325 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №4842/2019/1425746, використавши гроші не в інтересах сім`ї.

Після розлучення вона з відповідачем не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Вважає, що відповідачу треба залишити в користуванні 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , оскільки в натурі виділити належну їй частку неможливо, а на її користь стягнути з відповідача 106 666,50 грн. компенсації за належну їй частку майна та стягнути з відповідача на її користь 1/2 частку грошей, які відповідач отримав від продажу автомобіля MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 у розмірі 69164,00 грн.

За такого, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості спільного майна подружжя в сумі 175 829 грн.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначив, що від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до рішення Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №302 від 15.10.2020 року «Про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 » проживає з ним в квартирі АДРЕСА_1 . Згідно до судового наказу, виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 12.05.2021 року у цивільний справі №486/705/21, позивач сплачує аліменти на його користь, на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 05.05.2021 року і до повноліття дитини. У період шлюбу з позивачкою, а саме 07.12.2010 року він викупив у свого рідного брата ОСОБА_5 1/3 частку двокімнатної кв. АДРЕСА_1 за 17 057,98 гривень. Дана квартира фактично є їхньою з братом «батьківською квартирою», а тому він вважає її своєю, оскільки отримувала її їхня покійна матір та частина цієї квартири набута ним в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 . Окрім того, в період шлюбу з позивачем, а саме 22.03.2013 року, був придбаний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, який мав державний номерний знак: НОМЕР_1 . У той же час, даний автомобіль був проданий з усної згоди позивача 20.04.2019 року, тобто в період шлюбу з позивачем і до припинення шлюбних відносин з останньою, а грошові кошти використані на потреби сім`ї, а саме: частина коштів була передана позивачеві для погашення її особистих кредитних боргів, частина - на придбання продуктів харчування та на придбання будівельних матеріалів для проведення ремонту у вищезазначеній квартирі, який він проводив протягом 2019-2020 років та в якій проживає він та їх з позивачкою донька ОСОБА_4 . Таким чином, позивачці з 20 квітня 2019 року було достеменно відомо про продаж вищевказаного автомобіля, оскільки вони разом вели перемовини з покупцем автомобіля. Щодо компенсації вартості половини 1/3 частки квартири та вартості 1/2 частки автомобіля придбаного та проданого в період шлюбу зазначає, що позивачка не просить ані визначити її частку у спірному майні, ані вказує за які саме кошти воно було придбано, не просить припинити її право власності на частку у цьому майні після присудження на її користь компенсації її вартості. Тобто, на думку відповідача, позивачка хоче і отримати компенсацію і лишити за собою право власності у спільному майні. Крім того, не погоджуючись із зазначеною позивачкою вартістю спірного майна надав Звіт про незалежну оцінку майна, виконаний на його замовлення.

Посилаючись на викладене, відповідач вважав, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає та просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що відповідачем не спростовано, що спірне майно є їх спільною власністю, а відповідач не надає доказів, що автомобіль був проданий з її усної згоди, а гроші були використані на потреби сім`ї. Придбане майно, зважаючи на приписи закону є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу виходячи із рівності часток. Технічної можливості виділити належну їй частку у спільному майні подружжя немає, тому у позовній заяві зазначена вимога про стягнення з відповідача компенсації її вартості, що є єдиним можливим способом захисту її права власності у спільному майні подружжя. Також ОСОБА_1 вказувала, що про порушення своїх прав як співвласника майна придбаного під час шлюбу їй стало відомо у квітні 2021 року, коли вона вийняла кімнату у гуртожитку та звернулася до відповідача з проханням поділити речі, які були придбані під час шлюбу, а саме віддати їй холодильник, швейну машинку, велосипед та компенсувати вартість її частки квартири, але останній відмовився, що спростовує твердження відповідача про пропуск нею позовної давності.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин придбання спірного майна під час перебування у шлюбі, а також вартості майна, також враховуючи ст. 71 СК України суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного транспортного засобу та квартири об`єктом права спільної сумісної власності та крім того позивачкою пропущено строк позовної давності, що є самостійно підставою для відмови у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апелянт зазначала що судом в порушення норм процесуального права не з`ясовані фактичні обставини, у тому числі щодо строку звернення до суду з вимогами про поділ майна, які мають значення для правильного вирішення справи. На думку апелянта, справа розглядалася не об`єктивно, висновки суду про те, що нею не надано належних доказів на підтвердження придбання спірного майна в період шлюбу за спільні кошти подружжя та що нею пропущений строк позовної давності, не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що висновок суду про обізнаність її про відчуження автомобіля зроблено з порушенням норм процесуального права, так як це нічим не підтверджено та суд безпідставно врахував пояснення свідка ОСОБА_7 . У матеріалах справи відсутні докази того, що вона надавала відповідачу згоду на продаж автомобіля, який виходить за межі дрібного побутового. Під час розгляду справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне майно було придбане у період шлюбу сторін, а отже, є спільною сумісною власністю, яке підлягало б поділу. Також ОСОБА_1 вважала помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Як вказала позивачка, про порушення її прав їй стало відомо лише у квітні 2021 року, коли вона була змушена зняти квартиру, проте суд безпідставно не прийняв до уваги цю обставину, а висновок суду про те, що перебіг цього строку почався із дня набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу суперечить ч. 2 ст. 72 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без мін. Стверджує, що позивачка дізналась про порушення свого права на частку в квартирі 07 травня 2019 року, коли він вигнав її з квартири, з цього часу ОСОБА_1 там не проживає, а тому вважає, що звернувшись до суду 06 жовтня 2022 року, позивачка пропустила строк позовної давності, який сплив 07 травня 2022 року, не заявивши при цьому про поважність причин пропуску строку позовної даності та про його поновлення. Також, на думку відповідача, неправдивими є доводи ОСОБА_1 про те, що вона дізналась про продаж автомобіля у квітні 2021 року, так як договір купівлі-продажу транспортного засобу від 20 квітня 2019 року увесь час перебував у її розпорядженні. Свідок ОСОБА_7 у суді першої інстанції підтвердив той факт, що купуючи автомобіль саме позивач ОСОБА_1 отримала на руки договір купівлі-продажу автомобіля. Позивач в свою чергу будь-яких доводів на спростування цього твердження не надала. А тому суд першої інстанції при ухваленні рішення дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що нею пропущений строк позовної давності без поважних причин. Позивачкою не надано доказів що частка квартири та автомобіль були придбані за спільні кошти. Стверджує, що позивач у шлюбі поводилася негідно, не піклувалася про сім`ю, не займалась вихованням дочки та не приймала участі у ремонті майна та/або його утриманні, що є підставою для зменшення її частки у спільному майні подружжя відповідно до ст. 70 СК України. До того ж, як вказав відповідач, з ним проживає неповнолітня донька, яку не тільки він зобов`язаний забезпечувати житлом, а й позивач.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивпчка ОСОБА_1 підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачкою підстав для визнання спірного транспортного засобу та частки квартири об`єктами права спільної сумісної власності та стягнення половини компенсації вартості цього майна на її користь. Крім того, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 був пропущений строк позовної давності, так як після розірвання шлюбу судовим рішенням від 12.06.2019 року позивачка поза розумним сумнівом повинна була дізнатися про продаж автомобіля MERCEDES-BENZ, державний номерний знак: НОМЕР_1 у квітні 2019 року, а з цього часу та до моменту звернення до суду з позовом пройшло більше трьох років.

Проте колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 19 березня 1999 року перебували в шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 грудня 2019 року у справі №486/819/ було розірвано (а.с. 4). Мають неповнолітню доньку: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 46), яка проживає разом із батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 . Судовим наказом Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 травня 2021 року у справі №486/705/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 05.05.2021 року і до повноліття дитини.

Під час шлюбу сторонами було придбано наступне майно: на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2010 року, посвідченого нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Лобовою О.М., зареєстрованого в реєстрі за №2783, - 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 (а.с. 57-60), та 22 березня 2013 року - автомобіль MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 . Власником цього майна був зазначений відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

З огляду на викладені положення закону та той факт, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та рівності часток подружжя у цьому майні, відповідачем не спростована, зустрічного позову ним не було заявлено, колегія суддів вважає, що 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , що була придбана на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 грудня 2010 року, та автомобіль MERCEDES-BENZ, 2003 року випуску, державний номерний знак: НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя і у разі його поділу частки сторін у цьому майні є рівними.

Таким чином позивачка ОСОБА_1 має права на 1/6 частину вищевказаної квартири (1/3 : 2).

Судом встановлено, що 20 квітня 2019 року автомобіль MERCEDES-BENZ, державний номерний знак НОМЕР_1 , був проданий ОСОБА_2 . ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу транспортного засобу №4842/2019/1425746, що був оформлений в сервісному центрі РСЦ МВС у Миколаївській області (а.с. 5).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є встановлення факту використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні приписи містить частина перша статті 81 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

З матеріалів справи слідує, що спірний автомобіль був проданий під час шлюбу сторін, до того ж під час їх спільного проживання однією сім`єю, до фактичного припинення шлюбних відносин, а доказів того, що отримані від продажу автомобіля кошти були витрачені відповідачем не в інтересах сім`ї чи не на її потреби позивачкою не надано. При цьому колегія суддів також враховує, що допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_7 (покупець автомобіля) пояснив, що ОСОБА_1 було відомо про продаж автомобіля, оскільки подружжя на той час жили разом, та що у неї був цей договір купівлі-продажу.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність наданих сторонами доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь частини коштів від продажу цього майна.

Щодо поділу спільного майна - 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , то слід зазначити наступне.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частинами другою, четвертою та п`ятою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Разом із тим у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Також Велика Палата Верховного Суду вказувала, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 209/3085/20 виснувала, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. У такому випадку суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Позивачка ОСОБА_1 не претендує на те, щоб залишити у свої власності 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , а навпаки бажає отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на частку квартири від відповідача.

За такого, враховуючи також, що розмір частки позивачки у вищевказаній двокімнатній квартирі є незначним, вона особисто в квартирі не проживає, вказане майно знаходиться у користуванні відповідача, де той проживає разом з неповнолітньою донькою сторін, колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя, залишаючи у приватній власності ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що була набута на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07 грудня 2010 року.

Визначаючи розмір такої компенсації, колегія суддів враховує, що відповідно до Звіту від 23.12.2022 року, складеного на підставі укладеного із відповідачем договору про проведення незалежної оцінки майна ФОП ОСОБА_8 , який є суб`єктом оціночної діяльності, вартість квартири АДРЕСА_1 (частка 1/1), ринкова вартість квартири на дату оцінки становить без урахування ПДВ: 636 867 гривень (а.с. 70-77).

Сторони таку вартість квартири не заперечували.

Отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсацію за частку у спільному майні подружжя в розмірі 106 144 грн 50 коп (636 867 грн. : 6).

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, то слід зазначити наступне.

Частиною другою статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий висновок неодноразово висловлював Верховний Суду у своїх постановах, зокрема від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21.

Докази, які б підтверджували заперечення з боку відповідача права позивачки на набуте у період шлюбу майно частину квартири, зареєстровану за ОСОБА_2 , у матеріалах справи відсутні, а посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що перебіг позовної давності слід відраховувати з 05 травня 2019 року, тобто, коли він вигнав позивачку з квартири, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі обставини можуть свідчити про порушення прав позивачки на користування житлом, та не доводять, що відповідач заперечував її право власності на частку у цьому майні.

Отже позовна давність ОСОБА_1 н е пропущена.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішення вказаної справи, згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено: якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, виходячи з принципу пропорційності відшкодування судових витрат до задоволених вимог (60,36%), з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню відшкодування судового збору за позовну заяву (1 061 грн 30 коп.) і апеляційну скаргу (1 591 грн 95 коп.) в загальному розмірі 2 653 грн 25 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку у спільному майні подружжя в розмірі 106 144 грн 50 коп. (сто шість тисяч сто сорок чотири гривні п`ятдесят копійок).

Залишити у власності ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору за позовну заяву і апеляційну скаргу в загальному розмірі 2 653 грн 25 коп. (дві тисячі шістсот п`ятдесят три гривні двадцять п`ять копійок).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року