ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року

м. Черкаси

Справа № 711/2625/24
Провадження № 22-ц/821/1129/24
категорія: 305010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Департамент патрульної поліції, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області

представник відповідача: Боліла Наталія Миколаївна

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції - Болілої Наталії Миколаївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 травня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Скляренко В.М. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси) у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

01 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 02.11.2023 року інспектор УПП в м. Київ Мартиненко Є.В. виніс постанову, якою наклав на позивача адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Натомість, за наслідками оскарження позивачем такої постанови, суд постановив рішення від 15.02.2024 року, яким скасував відповідну постанову та закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Позивач стверджує, що внаслідок незаконних дій інспектора поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі і гідності, як водія, а також порушенні нормального способу життя. Також позивач вказує, що зазнав моральних переживань, зумовлених страхом бути повторно зупиненим працівниками поліції з тих самих підстав і необхідністю доводити спочатку працівнику поліції свою невинуватість, а потім звертатися до суду для доведення протиправності рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності.

З урахуванням змісту душевних переживань позивач вважає, що грошовий еквівалент завданої йому моральної шкоди складає 10 000 грн., а тому просить стягнути відповідні кошти з держави.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 травня 2024 року позовні вимоги - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В решті позовних вимог -відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що, зважаючи на очевидний характер протиправності дій посадової особи відповідача, характер порушення, особливості суспільно-політичних умов, в яких сталося порушення прав позивача, суд прийшов висновку про безумовну наявність факту душевних переживань у позивача, а отже і заподіяння йому моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем його прав, а також права позивача на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди.

Визначаючи розмір справедливого, розумного, належного та достатнього грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що в даному випадку мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за помилки його посадових осіб, допущених при здійсненні ними своїх посадових обов`язків, і, відповідно, таке відшкодування не має призводити до необґрунтованого збагачення позивача та невиправданої розтрати коштів державного бюджету.

Тож з урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої йому моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважав, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому в якості відшкодування моральної шкоди на користь позивача слід стягнути суму коштів в розмірі 2000 грн., що буде належним і достатнім засобом грошової компенсації такої шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

30 травня 2024 року представник Департаменту патрульної поліції - Боліла Н.М., не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та вважаючи його таким, що прийнято із порушенням норм матеріального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 травня 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції мотивована тим, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіянням шкоди.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вважає, що факт винесення поліцейським постанови та подальше скасування її судом, сам по собі не доводить заподіяння позивачу шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди.

Факт скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне однозначний, у всіх випадках обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральну шкоду.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 26 вересня 2024 року, ОСОБА_1 , вважаючи, що вимоги апеляційної скарги є необгрунтованими та не підлягають до задоволення, просить залишити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 травня 2024 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

30 травня 2024 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника Департаменту патрульної поліції - Болілої Н.М. на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 02 травня 2024 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 травня 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач)Карпенко О.В., судді Василенко Л.І., Новіков О.М.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 червня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 10 липня 2024 року апеляційну скаргу повторно залишено без руху для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання на 16 жовтня 2024 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАТ № 8067177 від 02.11.2023р., винесеної поліцейським Мартиненком Є.В., ОСОБА_1 , 02.11.2023р. о 23 год. 05 хв. в м. Київ, Подільський район, вул. Кирилівська, 40, керуючи транспортним засобом КІА CEED, д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимогу дорожнього знаку 3.2 Рух механічних транспортних засобів заборонений та не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив п. 2.4.а ПДР - керування Т/З особою, не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на Т/з, а у випадку передбачену законом ліцензійної картки на Т/З, а також поліс (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних Т/З. Відповідною постановою поліцейський притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП з накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Не погоджуючись з винесеною постановою, позивач оскаржив її в судовому порядку і 15.02.2024р. Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалив рішення у справі №711/9019/23, яким вирішив скасувати постанову Серії ЕАТ №8067177 від 02.11.2023р. та закрити провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП України.

Скасовуючи постанову поліцейського, суд виходив з того, що оскаржувана постанова була складена інспектором поліції без дотримання процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, яка передувала б ухваленню постанови, тобто не у відповідності до вимог ст. 247, 251, 279, 283 КУпАП та п.п. 9, 10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015р. за № 1395. Також судом було встановлено, що докази, на підставі яких була ухвалена постанова та які підтверджують скоєння позивачем правопорушення є відсутніми. Крім того, під час судового провадження представник Департаменту патрульної поліції в судовому засіданні зазначила, що наголошує на скасуванні даної постанови, оскільки поліцейські вчинили неправильно і не мали права виносити дві постанови по одному і тому ж правопорушенню.

Зазначені обставини справи підтверджуються рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.02.2024р. у справі №711/9019/23 /а.с. 6-11/.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника Департаменту патрульної поліції - Болілої Н.М. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 76,77,78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 зазначено, що підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом з тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.02.2024 року у справі №711/9019/23 скасовано постанову Серії ЕАТ №8067177 від 02.11.2023 року та закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП України.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що відповідачем при винесені постанови не дотримано вимог КУпАП, Інструкції та не надано суду належних і допустимих доказів, які б у встановленому законом порядку підтверджували, що позивач порушив Правила дорожнього руху. Крім того, під час судового провадження представник Департаменту патрульної поліції в судовому засіданні зазначила, що наголошує на скасуванні даної постанови, оскільки поліцейські вчинили неправильно і не мали права виносити дві постанови по одному і тому ж правопорушенню.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями працівників поліції, що полягає у моральних стражданнях, пов`язаних з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності, а також враховано, що позивач змушений був докладати додаткових зусиль для поновлення своїх прав шляхом звернення до суду з позовом про скасування щодо нього неправомірної постанови.

З таким висновком районного суду колегія суддів погоджується.

Також, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, в повній мірі врахував висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року (п. 54) та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року (п. 76), відповідно до яких визнання судом порушення права особи саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі, а також положення ст. 23 ЦПК України, характер завданої шкоди, глибину душевних страждань позивача, вимоги розумності та справедливості, а відтак розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції 2000 грн. є достатньою та справедливою сатисфакцією порушеного права позивача.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з наявними матеріалами справи та , на переконання колегії суддів , є вірними і відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки такі доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції - Болілої Наталії Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча: О.В. Карпенко

Судді : Л.І. Василенко

Т.Л. Фетісова