Справа № 462/2796/22 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/3158/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю представника апелянта адвоката Медвідя В.О., представника відповідача адвоката Микуша Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 листопада 2004 року за № 3815 та належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявленого позову вказувала, що 02 листопада 2004 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_4 і гр. ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 купили вказану квартиру у рівних частках (кожному по одній другій). 08 листопада 2004 року Львівським обласним державним комунальним «БТІ та ЕО» видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно на частки у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За час свого життя ним було складено заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, в тому числі частку квартири АДРЕСА_1 він заповів своїй доньці ОСОБА_1 04 лютого 2021 року вона звернулась у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька. 09 грудня 2020 року у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась і ОСОБА_3 . Листом від 22 березня 2021 року Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою позивача повідомлено, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , окрім неї, є дружина померлого ОСОБА_3 за заявою про прийняття спадщини за законом, та відповідно до статті 1241 ЦК України вдова спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) та рекомендовано звернутись до суду із позовом. Вказує, що при підписанні договору купівлі-продажу між покійним ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було погоджено, що частка чоловіка у придбаному спірному майні становить , дружини , що відображено у договорі купівлі-продажу квартири. Відтак, частки згаданої квартири є особистою приватною власністю, на яку не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, тому вважає, що є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на частки квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 2004 року за № 3815 - відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не спростовано презумпції спільності спірного майна, набутого подружжям у шлюбі та, із врахуванням вимог статті 1241 ЦК України, належності відповідачу, як непрацездатній вдові на час смерті спадкодавця, права обов`язкової частки у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 , і тому відсутні законні підстави для задоволення позову.

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо того, що частка у спірній квартирі, яку заповів ОСОБА_4 позивачці, є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_6 , адже при набутті права власності на квартиру, сторони (покупці) при підписання договору від 02 листопада 2004 року зазначали про те, що квартира набувається ними у рівних частках, по кожному, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на це майно. Тобто, при підписанні цього договору, подружжя висловило свою волю щодо правового режиму набутого майна, а саме, що квартира належить кожному із них по частки. Отже, частка у розмірі у цій квартирі належала ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності. Підтвердженням цього є те, що в тексті договору від 02 листопада 2004 року відсутня згода другого з подружжя на набуття майна за цим договором у спільну сумісну власність подружжя. Наведене свідчить, що на вказану частку не може поширюватись режим спільної сумісної власності подружжя. Щодо посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на справу № 462/2075/21, особа, яка подала апеляційну скаргу вважає такі безпідставними, адже у цій справі відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав обрання нею неефективного способу захисту.

В грудні 2023 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірна частка у розмірі є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, а ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку в такому майні на підставі положень частини першої статті 1241 ЦК України. Також погоджується з висновками місцевого суду про преюдиційність висновків у справі № 462/2075/21 для справи, що переглядається.

Від іншого відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 02 листопада 2004 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 з другої сторони було укладено договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрований в реєстрі за № 3815.

Відповідно до пункту 1.1. договору, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 і ОСОБА_3 купили в рівних частках (кожному по одній другій) квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 55,4 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 72,9 кв.м. Комора в підвалі 3,0 кв.м.

08 листопада 2004 року на ім`я ОСОБА_4 ЛОДК БТІ та ЕО видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майна на частки у спільній частковій власності у квартирі АДРЕСА_1 та коморі в підвалі 3,0 кв.м.

Станом на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

06 грудня 2013 року у Другій Львівській державній нотаріальній конторі Патинок Л.О. було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 1-1493, відповідно до якого останній на випадок його смерті все моє майно, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, у тому числі належну йому на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 заповів своїй доньці ОСОБА_1 , 1970 року народження.

09 грудня 2020 року у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась ОСОБА_3

04 лютого 2021 року позивачка звернулась у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 .

Листом від 22 березня 2021 року № 203/02-14 Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою позивача повідомлено, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , окрім неї є дружина померлого ОСОБА_3 за заявою про прийняття спадщини за законом, та відповідно до статті 1241 ЦК України вдова спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) та рекомендовано звернутись до суду із позовом.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_3 .

Відповідно до змісту статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто та є вільним волевиявленням особи щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини (частина третя статті 1235 ЦК України).

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (стаття 1261 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Абзацом першим частини першої статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (частина перша статті 57 СК України).

Відповідно до частини другої статті 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини перша, третя та четверта статті 368 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до положень статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Тлумачення положень глави 90 ЦК України свідчить, що предметом спадкового договору може бути будь-яке майно, що належить відчужувачу. Зазвичай таким майном є саме нерухомість. Проте не виключається домовленості сторін спадкового договору про те, що предметом спадкового договору буде частка у праві спільної часткової власності» (див. постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18) зазначено, що «аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

В постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №663/908/17 (провадження № 61-2418св20) викладено такий висновок: «Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що частина перша статті 62 СК України не застосовується до частки у праві спільної власності на майно».

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі №510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) вказано, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України».

У постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18) та від 07 квітня 2021 року у справі № 214/4692/16-ц (провадження № 61-15322св19), на які міститься посилання в апеляційній скарзі, викладено такий висновок: «Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається:

- укладаючи у 2004 році договір купівлі-продажу квартири, його сторони домовились, що ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 і ОСОБА_3 купили в рівних частинах (кожному по одній другій частині) квартиру АДРЕСА_1 . Зміст статтей 62, 74 СК України сторонам нотаріусом роз`яснено;

- Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 08 листопада 2004 року зареєстровано за ОСОБА_4 право приватної спільної часткової власності у розмірі частки у квартирі АДРЕСА_1 ;

- договір купівлі-продажу від 02 листопада 2004 року за позовом ОСОБА_3 в судовому порядку недійсним не визнавався;

- належну на праві приватної власності частини у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_4 заповів ОСОБА_1 , згідно заповіту, посвідченого 06 грудня 2013 року, який є дійсним (чинним), спадщина прийнята останньою як спадкоємцем за заповітом в порядку та строки, передбачені законодавством;

- відповідачка ОСОБА_3 в силу положень статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, що визнається сторонами у справі, та прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 ;

- встановивши такі обставини, суд першої інстанції безпідставно ототожнив набуте ОСОБА_4 в особисту приватну власність право на частку у спільній частковій власності на квартиру із самою квартирою, необґрунтовано надавши останній, як окремому об`єкту, статус спільного майна подружжя, на який розповсюджується режим спільної сумісної власності, тобто змінив режим власності без наявності для цього, передбачених законом підстав;

- не врахував, що таким майном, а саме часткою в праві спільної часткової власності, а не частиною в праві спільної сумісної власності на усю квартиру, ОСОБА_4 вільно розпорядився на випадок своєї смерті, склавши заповіт на позивачку у справі, а також те, що відповідачка має право на обов`язкову частку у такій спадщині; відтак

- дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення пред`явлених позовних вимог.

У цьому зв`язку, враховуючи підстави та предмет позову у справі №462/2075/21, а також обставини, встановлені та описані в мотивувальній частині постанови Верховного Суду у цій справі, колегія суддів не вважає, що у ній встановлено преюдиційні факти щодо справи, котра переглядається, зокрема щодо віднесення набутої ОСОБА_4 частки до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 , адже в задоволенні позовних вимог у згаданій справі відмовлено з підстав обрання неефективного способу захисту порушених права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Щодо позовних вимог до Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункт 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (Провадження № 12-31гс22).

Позов спадкоємця про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом порушує права іншим спадкоємців, які прийняли спадщину, а тому належними відповідачами у таких спорах є саме останні. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Нотаріус або нотаріальна контора у таких спорах не може вважатися належним відповідачем.

Зміст і характер відносин між учасниками справи в цій справі, встановлені судами обставини справи, підтверджують, що спір у позивача виник саме з ОСОБА_3 щодо спадкування майна після смерті ОСОБА_4 , і підставами такого спору не зазначено неправомірні дії нотаріальної контори щодо такого спору.

Відтак, Сьома Львівська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)є неналежним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до неї, необхідно було відмовити у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача, тобто з інших правових підстав.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині, однак помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог до нотаріальної контори.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 слід скасувати, ухвали в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, а саме про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 3/8 частки (з урахуванням права ОСОБА_3 на обов`язкову частку) квартири АДРЕСА_1 , а в задоволенні решти цих позовних вимог відмовити; в частині вирішення позовних вимог щодо нотаріальної контори таке слід змінити в мотивувальній частині, виклавши таку в редакції цієї постанови.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пропорційно до задоволених позовних вимог слід стягнути 5 362 грн 50 коп. судового збору за подання позову та 8 043 грн 75 коп. за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом змінити, виклавши його мотивувальну частину в цій частині, в редакції даної постанови.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за запов ітом скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 362 (п`ять тисяч триста шістдесят дві) грн 50 коп. судового збору за подання позову та 8 043 (вісім тисяч сорок три) грн 75 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 січня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич