Номер провадження: 22-ц/813/5162/24
Справа № 497/2540/23
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 27.02.2024 року, ухваленого під головуванням судді Кравцової А.В., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про припинення іпотеки та скасування запису про заборону відчуження,

встановив:

01.11.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просила суд:

- припинити іпотеку, яка виникла на підставі іпотечного договору ВЕХ № 673307 укладеного нею та АТ КБ «ПриватБанк» 10.09.2007 року. Предметом іпотеки є кв. АДРЕСА_1 ;

- припинити обтяження - заборону на відчуження спірного нерухомого майна, яка накладена нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І., в реєстрі за № 76/2007.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20.04.2015 року у справі № 497/428/15-ц були задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та стягнуто з них солідарно заборгованість за кредитним договором №ODO0GA00000473 від 10.09.2007 року у розмірі 28 569,90 доларів США, що за курсом НБУ складало 448 828,46 грн.

Постановою державного виконавця від 28.08.2018 року у виконавчому провадженні № 51851865, виконавчий лист щодо виконання рішення суду від 20.04.2015 року було повернуто стягувачу.

Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 15.04.2022 року у справі №497/2192/2021 було задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та Болградський районний відділ ДВС Південного МУ МЮ (м.Одеса) та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2180 від 14.12.2018 року, що був вчинений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М., про стягнення на користь АТ КБ «ПриватБанк» для задоволення вимог кредитора заборгованість у розмірі 2 276 679,62 грн., шляхом звернення стягнення на нерухоме майно - кв. АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі № 497/1294/23 було задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» та знято арешт зі спірного нерухомого майна, який накладений державним виконавцем Симончуком А.С. на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №2-11592 від 30.09.2009 року.

Посилаючись на те, що виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на спірне нерухоме майно був скасований, а також знято арешт зі спірного нерухомого майна, позивачка просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 27.02.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено (а.с.53, 56-57).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Болградського районного суду Одеської області від 27.02.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.59-63).

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» - Яковлєва-Ангеловська О.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (а.с.85-86).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.94-100).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді апеляційного суду тривалий час (а.с.78), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання за кредитним договором не виконано, а тому і договір іпотеки не припинено (а.с.56-57).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином

відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення

зобов`язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у

повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК

України).

Згідно ч. ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

За правилами ст.74 Закону України «Про нотаріат» нотаріус знімає заборону

відчуження нерухомого майна на підставі отриманого повідомлення установи

банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Пунктом 5 Глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами

України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (із змінами), встановлено, що нотаріус знімає заборону відчуження майна, зокрема: при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Болградського районного суду Одеської області від 20.04.2015 року у справі №497/428/15-ц були задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ODO0GA00000473 від 10.09.2007 року у розмірі 28 569,90 доларів США..

Матеріали справи не мають доказів того, що на даний час рішення суду від 20.04.2015 року боржником виконано.

Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 15.04.2022 року у справі №497/2192/2021 було задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та Болградський районний відділ ДВС Південного МУ МЮ (м.Одеса) та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2180 від 14.12.2018 року, що був вчинений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М. на користь АТ КБ «Приватбанк» для задоволення вимог кредитора у розмірі 2 276 679,62грн. про звернення стягнення на нерухоме майно кв. АДРЕСА_1 .

Крім того, рішенням Болградського районного суду Одеської області від 17.08.2023 року у справі № 497/1294/23 було задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» та знято арешт зі спірного нерухомого майна, який накладений державним виконавцем Симончуком А.С. на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська №2-11592 від 30.09.2009 року.

Разом з тим, само по собі посилання лише на те, що судовими рішеннями, які набрали чинності, було визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, а також знято арешт зі спірного нерухомого майна, не може бути підставою для припинення іпотеки та припинення заборони на відчуження спірного нерухомого майна, оскільки боржником не було виконано судове рішення про стягнення основного зобов`язання за кредитним договором.

Відповідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання ст. 6 Конвенції, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові з підстав невиконання позивачкою зобов`язання за кредитним договором.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 27.02.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.10.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова