Номер провадження: 22-ц/813/7039/24
Справа № 495/3591/24
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/3591/24

Провадження номер: 22-ц/813/7039/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

-головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

-суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

-за участі секретаря судового засідання Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Боярського О.О. 14 серпня 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі у розмірі - 4000 грн. щомісячно, починаючи з 19 квітня 2024 року (з дня досягнення повноліття) і до ІНФОРМАЦІЯ_2 (закінчення навчання).

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що з ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі. 19 листопада 2008 р. рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області шлюб був розірваний.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.12.2012 року з ОСОБА_2 стягувалися аліменти на користь позивачки на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дитини.

Згідно довідки №228 від 08.09.2023 року, виданої Черкаським інститутом пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України, син - ОСОБА_3 у 2023 році вступив до вказаного інституту (ІУ рівень акредитації) і по теперішній час навчається на 1-му курсі денної форми навчання, за освітнім рівнем - «бакалавр», напрямку підготовки - 263 «Цивільна безпека». Стипендія не передбачена. Наказ про зарахування - від 21.08.2023 №180-НК-89. Закінчення навчання - 10.06.2027 року.

Відповідач ухиляється від утримання спільного сина, який продовжує навчання, тому позивачка вимушена звертатися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача на повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Позивачка вказує, що відповідач працює по найму, має мінливий заробіток, а тому просить стягнути з нього аліменти на її користь на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі у вищевказаному розмірі (а. с. 1 3).

Позиція відповідача у суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України.

Вказує, що позивачка просить стягнути аліменти на повнолітнього сина з 19.04.2024 року, хоча син набув повноліття лише на наступний день, тобто - 20.04.2024 року. Тому, станом на 19.04.2024 року у позивачки ще не виникло право на отримання аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Крім того, з відповідача стягувались аліменти за рішенням суду до досягнення сином повноліття, та останнім вже було сплачено аліменти по 19.04.2024 року.

Позивачкою не було обґрунтовано обставини щодо можливості надання відповідачем матеріальної допомоги. Відповідач не може працювати за своєю спеціальністю столяра-тесляра за станом свого здоров?я, оскільки ще у 2006 році, перебуваючи в шлюбі з позивачкою, впавши з 12-метрової висоти, переніс ЧМТ, компресійний перелам тіл Т12-Т13. Вказані обставини не дозволяють йому працювати на постійній основі, що також встановлено у постанові Одеського апеляційного суду від 01.07.2019 року, прийнятої у цивільній справі №495/8357/18.

Позивачкою не надано доказів проживання спільного сина разом з нею.

Твердження позивачки про ухилення відповідача від утримання сина спростовуються відомостями з матеріалів виконавчого провадження - аліменти на утримання сина сплачені у повному обсязі, заборгованість відсутня.

Позивачкою не наведено обґрунтованого розрахунку витрат на утримання сина, який продовжує навчання.

Крім того, враховуючи незадовільний стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, та те що на його утриманні перебувають батьки, які є непрацездатними за віком, та дружина - ОСОБА_4 , яка є пенсіонеркою за вислугою років, останній не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання (а. с. 29 40).

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 14.08.2024 року задоволено частково вищевказаний позов ОСОБА_1 ..

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі у розмірі 2 600 грн. щомісячно, починаючи з 19 квітня 2024 року (дня досягнення повноліття) і до 10.06.2027 року (закінчення навчання).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, враховуючи вимоги закону щодо обов`язку батьків утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, виходячи із засад справедливості, з врахуванням того, що повнолітній син позивачки та відповідача - ОСОБА_3 навчається на 1-му курсі денної форми навчання за освітнім рівнем - «бакалавр», напрямку підготовки - 263 «Цивільна безпека», у Черкаському інституті пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України (ІУ рівень акредитації), стипендія не передбачена, суд прийшов до висновку, що позивачкою доведений той факт, що повнолітній син потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатною людиною та може надавати допомогу своєму повнолітньому сину у зв`язку з його навчанням. Доказів протилежного відповідачем суду не надано, тому суд вважав можливим задовольнити позовні вимоги частково. Суд прийшов до висновку, що відповідач може та повинен сплачувати аліменти на період навчання сина у розмірі 2 600,0 грн. щомісячно(а. с. 59 62).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_4 , діюча від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги здебільшого збігаються з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву.

Крім того, апелянт вказує, що позивачкою не було доведено та не надано доказів, щодо наявності потреби у матеріальній допомозі, у зв`язку з навчанням повнолітнього сина. Судом не було враховано, що відповідач не в змозі надавати матеріальну допомогу (а. с. 64 72).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.09.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання (а. с. 79 79 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.09.2024 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 86).

19.09.2024 року від ОСОБА_4 та ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 91 92).

У судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

ОСОБА_3 у судовому засіданні також заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні щодо можливості розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду - 19.11.2008 року (а. с. 5).

Від вказаного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні (а. с. 7 10).

Постановою Одеського апеляційного суду від 01.07.2019 року збільшено розмір аліментів, які стягуються, відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 15.03.2013 року, з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН: НОМЕР_2 , на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з - 250 грн. до 1 100 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, тобто з 01 липня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 17 22).

Згідно довідки №228 від 08.09.2023 року, виданої Черкаським інститутом пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України, син ОСОБА_3 , 2006 року народження, у 2023 році вступив до Черкаського інституту пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України (ІУ рівень акредитації) і по теперішній час навчається на 1-му курсі денної форми навчання, за освітнім рівнем - «бакалавр», напрямку підготовки 263 «Цивільна безпека». Стипендія не передбачена. Наказ про зарахування від 21.08.2023 №180-НК-89. Закінчення навчання - 10.06.2027 рік (а. с. 11).

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 30.08.2023 року, прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_7 (а. с. 6).

Відповідно до постанови державного виконавця від 22.04.2024 року, закінчено виконавче провадження №62438644 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 .. Відповідно до вказаної постанови державного виконавця, боржником аліменти сплачено у повному обсязі, заборгованість зі сплати аліментів станом на 19.04.2024 року, тобто на момент досягнення дитиною повноліття, відсутня (а. с. 42).

Відповідно до наданих виписок з історії хвороби, стан здоров`я відповідач ОСОБА_2 переніс травми, які відбулися після падіння з висоти, у вигляді компресійного перелому тіла - хребта, компресійної посттравматичної нейропатії лівого променевого нерву, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гіпертензійно-лікворного синдрому, посттравматичного остеохондрозу 2 ступеня (а. с. 43 46).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осібплатників податків про джерела/суми надходження доходу, нарахованого (перерахованого) податку станом на 10.06.2024 року, за період з 1 кварталу 2023 року до 1 кварталу 2024 року, інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб платників податків стосовно відповідача відсутня (а. с. 47).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 48 50).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, ОСОБА_2 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 28.06.2022 року, прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_11 (а. с. 51).

Відповідно до пенсійного посвідчення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є пенсіонеркою за вислугою років (а. с. 52).

Між сторонами виникли правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітнього сина.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 р. батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Колегія суддів звертає увагу, що при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

При визначені розміру аліментів ураховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, визначені в Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6 1296цс15, при визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Також при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Суд враховує наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто, батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину.

При цьому суд враховує, що, особи, які досягли 18 років є повнолітніми, отримують повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки було б нерозумним ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини.

Колегія суддів звертає увагу, що при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

У контексті обставин цієї справи, суд враховує можливість утримання батьками повнолітньої дитини.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надали пояснення про те, що ОСОБА_3 навчається на контрактній основі у Черкаському інституті пожежної безпеки ім. Героїв Чорнобиля Національного університету цивільного захисту України, вартість контракту становить - 25 000 грн.. Син позивачки не знаходиться на повному забезпеченні держави як курсант. Витрати здійснюються на оплату гуртожитку, харчування, підручники та одяг.

Відповідно до частини другої статті 199 СК України, право на утримання повнолітніх дочки, сина припиняється у разі припинення ними навчання.

При цьому суд враховує, що особи, які досягли 18 років є повнолітніми, отримують повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець і передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки було б нерозумним ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини.

Посилання апелянта на те, що повноліття сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , припадає на наступний день, стягнення аліментів з 19.04.2006 року є безпідставним, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Отже, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_6 з досягненням 18 річчя, а не як вказує апелянт 20.04.2024 року.

Нормами СК України, передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Посилання апелянта, на те, що позовна заява підписана не встановленою особою, колегія суддів вважає необґрунтованими, та спростовуються матеріалами справи, а саме - відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 30.08.2023 року, прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_7 (а. с. 6).

Посилання апелянта на те, що позивачкою не було надано доказів проживання зі спільним сином, спростовуються матеріалами справи, тому не заслуговують на увагу.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі вказує, що на його утриманні перебувають його батьки пенсіонери, та дружина, яка також є пенсіонером за вислугою років, та останній не має можливості надавати матеріальної допомоги повнолітньому сину, який продовжує навчання.

Колегія суддів вважає, що вказані твердження не підтвердженні жодними доказами, матеріали справи не містять доказів надання матеріальної допомоги вищевказаним особам, та крім того, вказані обставини не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати дитину.

Крім того, нормами СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

У контексті обставин цієї справи, суд враховує можливість утримання батьками повнолітньої дитини.

Суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_3 продовжує навчатися, у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, який є працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати повнолітнього сина, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання до закінчення ним навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

Оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що можуть бути підставою для скасування та/або зміни судового рішення, лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , діючої від імені ОСОБА_2 , є безпідставними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 , діючої від імені ОСОБА_2 , відсутні.

Підстави, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , діючої від імені ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 21 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе