КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Петришин Н.М.
Єдиний унікальний номер справи № 361/5004/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/ 2391/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Кролівець О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення вартості автомобіля, моральної шкоди, упущеної вигоди, інфляційних втрат, та трьох процентів річних.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року до суду надійшла вказана позовна заява ФОП ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між ним та ОСОБА_2 23 травня 2009 року укладено договір оренди автомобіля № 23/05 щодо передачі відповідачам автомобіля марки «ЗАЗ-ВАЕ/УОО» модель «Т13110», тип (Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 18 січня 2007 року та складено акт приймання-передачі легкового автомобіля. На акті приймання-передачі автомобіля ОСОБА_3 (дружина ОСОБА_2 ) власноручно зазначила, що поручається за свого чоловіка ОСОБА_2 щодо вчасної сплати орендних платежів за переданий автомобіль. Відповідачі автомобіль не повернули. 03 вересня 2009 року позивач звернувся до Дарницького РУ ГУ МВС України з заявою про вчинення злочину. Враховуючи той факт, що відповідачі автомобіль не повернули, позивач змушений звертався до суду за захистом своїх майнових прав.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості по орендним платежам за Договором та поверненню автомобіля.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором оренди автомобіля у розмірі 610 521,90 гривень та зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль марки «ЗАЗ- DАЕWОО» модель «Т13110», тип (Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами), колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року скасовано заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року. Ухвалено нове судове рішення. Застосовано наслідки нікчемності правочину та зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль марки «ЗАЗ-DАЕWОО» модель «ТІ3110», тип «Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 18 січня 2007 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апеляційним судом Черкаської області 18 липня 2019 року видано виконавчий лист щодо повернення автомобіля.

У Деснянському відділі Державної виконавчої служби у місті Києві 17 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження щодо зобов`язання ОСОБА_2 повернути автомобіль.

Виконавче провадження 05 липня 2021 року передано до Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби.

Державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби неодноразово направлялися на адресу ОСОБА_2 вимоги щодо виконання рішення суду. Також, державним виконавцем на ОСОБА_2 двічі накладався штраф щодо невиконання рішення суду. Проте, відповідачем рішення суду не виконано, автомобіль не повернуто.

Постановою від 24 листопада 2021 року Броварським відділом Державної виконавчої служби закінчено виконавче провадження на підставі п. 11 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено повідомлення до органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення щодо невиконання рішення суду.

У телефонній розмові ОСОБА_2 повідомив позивача, що автомобіль, який він взяв в оренду, він здав на розбирання по вул. Набережній у с.Хотів Київської області, отримавши за це грошові кошти. Тому, автомобіль як річ (майно) перестав існувати та не може бути відновлений, повернутий.

У прохальній частині позову позивач просить

- стягнути солідарно з відповідачів вартість автомобіля у розмірі 209 000,00 грн.,

- упущену вигоду у розмірі 251601,60 грн,

- інфляційні витрати у розмірі 95 406,98 грн,

- три проценти річних у розмірі 25 353, 17 грн,

- моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн,

- судові витрати покласти на відповідачів .

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову. Вказав, що автомобіль залишив під заставу у с. Хотів, не повернув його позивачу, за що поніс відповідальність. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вартість автомобіля у розмірі 94 500 (дев`яносто чотири тисячі п`ятсот) гривень.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначив, що суд не з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 09 листопада 2023 року, 25 січня 2024 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представник апелянта приймав участь у розгляді справи.

Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило, а відтак відсутні підстави вважати поважними причини неявки відповідачів до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 23 травня 2009 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди (найму) автомобіля № 23/05. Згідно п.1.1. договору орендодавець надає, а орендар приймає в платне користування легковий автомобіль марки «ЗАЗ-DАЕWОО» модель «Т13110», тип (Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 18 січня 2007 року. Відповідно до договору строк оренди складає 30 місяців із дати підписання договору оренди, тобто до 23 листопада 2012 року. Загальна орендна вартість автомобіля за 30 місяців становить 94500,00 грн. Орендар зобов`язувався сплачувати за оренду автомобіля щотижневі платежі в розмірі 720, 00 грн.

Відповідно до копії акту прийому-передачі легкового автомобіля від 23 травня 2009 року видно, що ФОП ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав вищевказаний автомобіль.

Згідно копії довіреності ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися транспортним засобом марки «ЗАЗ-DАЕWОО» модель «Т13110», тип (Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 18.01.2007 року.

ОСОБА_1 03 вересня 2009 року звернувся до Дарницького РУ ГУ МВС України з заявою про вчинення злочину.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 червня 2013 року було внесено запис № 0007839 за ч.2 ст. 289 КК України.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості по орендним платежам за Договором та поверненню автомобіля.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором оренди автомобіля у розмірі 610 521,90 гривень та зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль марки «ЗАЗ- DАЕWОО» модель «Т13110», тип (Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами), НОМЕР_1 колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 травня 2019 року скасовано заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2016 року, застосовано наслідки нікчемності правочину та зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 . Автомобіль марки «ЗАЗ-DАЕWОО» модель «ТІ3110», тип «Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 18 січня 2007 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апеляційним судом Черкаської області 18 липня 2019 року видано виконавчий лист щодо повернення автомобіля.

Відкрито виконавче провадження щодо повернення автомобіля у Деснянському відділі Державної виконавчої служби у місті Києві 17 лютого 2021 року відносно ОСОБА_2 .

Виконавче провадження 05 липня 2021 року передано до Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби.

Державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби неодноразово направлялися на адресу ОСОБА_2 вимоги щодо виконання рішення суду. Також, державним виконавцем на ОСОБА_2 двічі накладався штраф щодо невиконання рішення суду. Проте, відповідачем рішення суду не виконано, автомобіль не повернуто.

Броварським відділом Державної виконавчої служби 24 листопада 2021 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено повідомлення до органу досудового розслідування про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення щодо невиконання рішення суду.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з частиною 2 статті 1213 ЦК у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до п.11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Частина 1 статі 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

При розгляді справи встановлено, що рішенням суду застосовано наслідки нікчемності правочину та зобов`язано відповідача повернути позивачу автомобіль. У ході виконання виконавчого провадження розшукати автомобіль не вдалось і відповідач ОСОБА_2 повідомив, що у нього також немає цього автомобіля і йому невідоме його місце знаходження на даний час.

Отже, відповідач має повернути позивачу безпідставно набуте майно у вигляді автомобіля, проте на даний час місце знаходження автомобіля невідоме та виконавче провадження щодо зобов`язання повернути автомобіль закінчене. Відтак, суд прийшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про відшкодування вартості вказаного автомобіля на користь позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до копії договору оренди № 23/05 автомобіля марки «ЗАЗ- DАЕWОО» модель «Т13110», тип (Легковий седан», 2006 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_1 , колір «Червоний», державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 18 січня 2007 року ОСОБА_2 передано авто з умовою про викуп в подальшому. Вартість авто у договорі вказана 94 500,00 грн. Тому саме ця сума має бути відшкодована позивачу за рахунок відповідача

На підтвердження вимог про стягнення вартості автомобіля у розмірі 209000 гривень, позивач відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів такої вартості автомобіля.

Щодо стягнення із відповідача на користь позивача суми упущеної вигоди у розмірі 251601, 60 гривень суд правильно виходив з такого.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Окрім того, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження реальної можливості отримання ним доходів, але не отриманих через винні дії відповідача, тому висновок суду про відсутність підстав для відшкодування позивачу упущеної вигоди є правильним .

З огляду на вищенаведені висновки, не підлягають задоволенню й вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на суму упущеної вигоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За таких обставин основною умовою відшкодування, зокрема моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

В обґрунтування завдання моральної шкоди позивачем у позові наведено лише посилання на норми закону, які регулюють спірні правовідносини, та загальні фрази, проте не зазначено, яких саме моральних страждань зазнав позивач, як фізична особа-підприємець, та чим підтверджується завдана моральна шкода.

Позивач посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 на момент укладення договору оренди перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , тому на підставі статті 73 Сімейного Кодексу України та 1190 ЦК України, просив стягнути суму вартості автомобіля з відповідачів у солідарному порядку.

Разом з тим, суд встановив , що укладений договір оренди між позивачем та ОСОБА_2 є нікчемним, тому з такого договору не виникає ніяких зобов`язань у другого з подружжя. Відтак підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, про часткове задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача вартості автомобіля у розмірі 94500, 00 грн.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, були предметом детального дослідження в суді першої інстанції, яким надана правова оцінка, і не потребують додаткової оцінки.

Відповідно до ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України не підлягає задоволенню заява ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст.367 ЦПК України перевіряючи під час розгляду справи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 30 січня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова