КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Невмержицької Ірини Миколаївни на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Яковенко А.О. звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просив: визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 , визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , визнати спільним сумісним майном подружжя грошовий вклад в будівництво квартири АДРЕСА_2 в сумі 640 293 грн відповідно до умов договору про відступлення прав та обов`язків від 19 січня 2018 року до Інвестиційного договору №170117/203-К від 17 січня 2017 року, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 грошового вкладу в сумі 640 293 грн в будівництво квартири АДРЕСА_2 відповідно до умов договору про відступлення прав та обов`язків від 19 січня 2018 року до Інвестиційного договору №170117/203-К від 17 січня 2017 року, визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 грошового вкладу в сумі 640 293 грн в будівництво квартири АДРЕСА_2 відповідно до умов договору про відступлення прав та обов`язків від 19 січня 2018 року до Інвестиційного договору №170117/203-К від 17 січня 2017 року.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

13 травня 2024 року до Дарницького районного суду м. Києва представник ОСОБА_1 - адвокат Невмержицька І.М. подала заяву про зміну предмета позову, в якій просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частини різниці вартості між квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_3 у розмірі 438 620,52 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 червня 2024 року було прийнято заяву представника позивача про зміну предмету позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року матеріали цивільної справи № 753/22263/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, передано до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Невмержицька І.М., посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної зазначає, що справа №753/22263/23 була прийнята Дарницьким районним судом м. Києва до свого провадження 30 січня 2024 року з додержанням правил підсудності, а змін у складі відповідачів внаслідок подання представником позивача заяви про зміну предмету позову не відбулось, томуДарницький районний суд м. Києва повинен був розглянути дану справу.

Крім того, представник ОСОБА_1 - адвокат Невмержицька І.М. звертає увагу апеляційного суду на те, що у судовому засіданні 25 липня 2024 року було наголошено на тому, що норма ч. 2 ст. 31 ЦПК України є імперативною і передача справи за підсудністю до іншого суду призведе до того, що будь-яке рішення, яке буде прийнято іншим судом, буде вважитися таким, що прийнято з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) і буде підлягати безумовному скасуванню відповідно до ст. 378 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилом п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п.п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з цим, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 31 ЦПК України, прийшов до висновку, що дана справа підсудна Соломянському районному суду м. Києва, оскільки вартість спірною квартири, яка розташована в Солом`янському районі м.Києва є вищою ніж вартість квартири, яка розташована в Дарницькому районі м. Києва.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у пунктах 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (ч.1 ст.30 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст.370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

З аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю вбачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Подібні правові висновки щодо застосування правил виключної підсудності спорів з приводу нерухомого майна викладено у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №910/6644/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, від 26 травня 2021 року у справі №506/33/19, від 02 лютого 2022 року у справі №185/8191/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 дійшла таких висновків:

нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення;

майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна, як об`єкта цивільних прав;

виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном;

оскільки спір у справі виник з приводу об`єкта нерухомого майна, то спір щодо майнових прав на вказане майно мав би розглядатись судом за місцезнаходженням майна.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до Дарницькогорайонного суду міста Києва з даним позовом, в обґрунтування обраної підсудності представник позивача вказував на те, що спір у даній справі виник, в тому числі, щодо поділу квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

Після чого, представник ОСОБА_1 - адвокат Невмержицька І.М. подала заяву про зміну предмету позову, в якій просилаздійснити поділ квартир, а саме: квартири АДРЕСА_1 , вартістю - 1785181,00 грн,що підтверджується висновком про вартість майна від 01 грудня 2023 року, та квартири АДРЕСА_3 вартістю - 2662422,05 грн, що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 травня 2024 року.

Враховуючи вартість майна та його місцезнаходження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що справа підлягає розгляду за місцезнаходженням квартири, вартість якої є вищою та дійшов висновку про передачу даної справи на розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва.

Однак, за приписами ч. 2 ст.31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Тобто, ч. 2 ст. 31 ЦПК України забороняє передачу справи на розгляд іншого суду, якщо справа була прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності.

Після прийняття судом заяви про зміну предмету позову, склад відповідачів у даній справі не змінився.

Передаючи справу на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув і не врахував, що провадження в даній справі було відкрите з дотриманням правил підсудності, оскільки згідно позовної заяви предметом спору була квартира АДРЕСА_1 , вартістю - 1785181,00 грн, яка територіально розташована у Дарницькому районі м. Києва та грошовий вклад в будівництво квартири АДРЕСА_2 в сумі 640 293 грн.

Наведене у свою чергу свідчить про підсудність даної справи Дарницькому районному суду м. Києва.

Суд вказаних обставин не врахував і постановив помилкову ухвалу про передачу справи на розгляд іншому суду.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року вказав, що «фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» … Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Розгляд справи судами з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням п.1 ст.6 Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод,оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду.

Згідно ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв`язку із порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме - до Дарницького районного суду м.Києва.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Невмержицької Ірини Миколаївни задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інтанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 17 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар