Справа № 367/6722/23
Провадження №2/367/1706/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Маленко О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначено про те, що ОСОБА_1 з 17.08.2017 був прийнятий на роботу до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на посаду головного судового експерта відділу військових експертиз на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк, на якій перебував до 2022. З 2019 року позивач разом зі своєю сім?єю у складі дружини та малолітньої доньки, 2016 року народження, проживають за адресою: АДРЕСА_1 , в двокімнатній квартирі, яка належить на правах приватної власності в рівних долях всім членам сім?ї, за якою встановленим порядком зареєстровані за місцем проживання.

З початком широкомасштабної агресії російської федерації з 24 лютого 2022 року та потраплянням міста Ірпінь в зону ведення бойових дій, у зв?язку з безпосередньою небезпекою для життя і здоров?я як себе особисто, так і членів сім?ї, позивач фактично був не в змозі прибувати до місця своєї роботи в м. Києві. Дані обставини на той час були особисто доведені позивачем в телефонному режимі як до безпосереднього керівництва в особі, на той час, завідувача відділу військових експертиз Інституту ОСОБА_3 та заступника завідувача відділу військових експертиз ОСОБА_4 , так і до директора Інституту ОСОБА_5 . З усіма зазначеними особами позивач постійно перебував на телефонному зв?язку та інформував про зміни в стані справ. У зв?язку з погіршенням обстановки в районі міста Ірпінь, з 05 березня 2022 року через постійні обстріли з боку російських військ, позивач вимушений був забезпечити евакуацію з місця постійного проживання своєї сім?ї - дружини та доньки. У подальшому, з 17 березня 2022 року через загострення загрози власному життю та здоров?ю через ведення бойових дій вже безпосередньо в самому місті Ірпінь, з місця постійного проживання був вимушений евакуюватися і позивач особисто. При цьому, з причини неможливості перебування на території, де ведуться бойові дії, безпечного перебування (проживання) в єдиному належному позивачу на території країни житлі, а також з метою забезпечення власної безпеки, 20 березня 2022 року позивач вибув з території України та возз?єднався зі своєю сім?єю (дружиною та донькою) в місті Брегенц, Республіка Австрія, які вже вимушені були там перебувати після евакуації з м. Ірпінь. 26 березня 2022 року в Республіці Австрія позивачем було отримано ідентифікаційну карту для переміщених осіб.

Крім того, за погодженням (знову ж таки в телефонному режимі - через неможливість застосування інших засобів зв?язку) із вказаним вище керівництвом, позивачу було запропоновано з 21 березня 2022 року використати відпустку без збереження заробітної плати, передбачену частиною першою статті 25 Закону України від 15 листопада 1996 року N? 504/96-ВР "Про відпустки", про що позивачем засобами телефонного зв?язку було передано відповідну заяву. Фотокопія зазначеної заяви була передана за допомогою месенджера WhatsApp безпосередньо через заступника завідувача відділу військових експертиз ОСОБА_4 та останній підтвердив про її передачу до відділу кадрів Інституту, а в подальшому і про надання позивачу вказаної вище відпустки.

В той же час, як позивачу стало згодом відомо, 18 березня 2022 орієнтовно о 03.00 під час воєнної операції російських збройних сил на території України належну сім?ї позивача квартиру АДРЕСА_2 було зруйновано в результаті безпосереднього влучання в цю квартиру снаряду великого калібру, який було випущено невстановленими військовослужбовцями російської армії з району поруч Ірпінського військового шпиталю (який розташований на цій же вулиці в будинку 1) у напрямку будинку 4. В результаті цих дій квартирі безпосередньо було спричинено ушкодження тримальних стін, руйнування міжкімнатних стін, знищення вікон та міжкімнатних дверей, внаслідок чого квартира стала непридатна до експлуатації та проживання. Про зазначений вище факт обстрілу та руйнування належної сім?ї позивача квартири стало відомо лише 03 квітня 2022 року після остаточного звільнення міста Ірпінь Збройними Силами України, позивач в той же день подав повідомлення про пошкоджене або втрачене нерухоме майно через Єдиний портал державних послуг "Дія", яке було зареєстровано за N? 22-04--01.

З причини руйнування належного сім?ї позивача житла, неможливості перебування та безпосереднього проживання в ньому, а також відсутності будь-якого іншого житла на території України, позивач з дружиною та малолітньою дитиною вимушені були залишитися за межами країни в Республіці Австрія як переміщені особи, навіть після звільнення від загарбників міста Ірпінь та Київської області до вирішення питання про відновлення власного житла або надання (вишукання) будь-якого іншого придатного для проживання житла.

Всі вказані вище обставини позивач своєчасно доводив в телефонному режимі до керівництва відділу військових експертиз Інституту, а також до інших колег по роботі (як приклад, ОСОБА_6 , інший головний судовий експерт відділу військових експертиз). При цьому, за усним повідомленням заступника завідувача відділу військових експертиз ОСОБА_4 після закінчення наданої позивачу з 21 березня 2022 року відпустки без збереження заробітної плати, у зв?язку із викладеними вище обставинами та безпосереднім перебуванням позивача за межами країни, керівництвом Інституту було прийнято рішення про призупинення з позивачем дії трудового договору із залишенням на роботі та без збереження заробітної плати на час вимушеної відсутності через поважні причини, спричинені військовою агресією, у відповідності до норм статті 13 Закону України від 15 березня 2022 року N? 2136-IX "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (далі - Закон N? 2136-1X). Проте, будь-яких документів щодо оформлення трудових відносин після завершення у квітні 2022 року відпустки без збереження заробітної плати до позивача ніяким чином доведено не було.

Така ситуація продовжувалась до листопада 2022 року, будь-яких повідомлень (відповідей) на подану заяву про знищене/пошкоджене майно позивач не отримував, про створення (роботу) спеціальної комісії, яка оцінить збитки, позивачу нічого не повідомлялося, житлове приміщення так і перебувало в непридатному для проживання стані, повернення позивача з сім?єю в Україну продовжувало бути неможливим, у відносинах з роботодавцем позивач рахував себе таким, з яким призупинена дія трудового договору із залишенням на роботі та без збереження заробітної плати на час вимушеної відсутності через викладені вище поважні причини, спричинені військовою агресією.

В цей час, 08 листопада 2022 року сторонніми особами з використанням месенджеру WhatsApp позивачу було передано в електронному виді фотокопію листа директора Інституту від 27.10.2022 N? 8025/06/06-18-22 на ім?я позивача, згідно якого відповідно до наказу директора Інституту від 20.10.2022 N? 336 к/тр позивачу було потрібно приступити до виконання своїх посадових обов?язків з 21 жовтня 2022 року. Зазначений лист згідно відміток на конверті поштового відправлення був відправлений звичайним листом 28 жовтня 2022 року за адресою попередньої реєстрації місця проживання позивача в м. Києві до 2019 року. Також, вказаним листом позивачу було запропоновано надати до Інституту письмові пояснення про причину своєї відсутності на робочому місці. При цьому, будь-яких повідомлень про відправку листа від 27.10.2022 N? 8025/06/06-18-22, видання наказу від 20.10.2022 N? 336 к/тр, його зміст, зміни в оформлені трудових відносин з позивачем та взагалі щодо необхідності прибуття до виконання своїх обов?язків ні з 21 жовтня 2022 року, ні з якоїсь іншої дати, від жодної посадової (службової) особи Інституту будь-яким чином (телефонним зв?язком, з використанням наявних месенджерів, на адресу електронної пошти) позивачу не надходило, не зважаючи на те, що і номери телефонів, і адреса електронної пошти позивач не змінював (наявні національні телефонні номери використовував за межами України в місцевому роумінгу), останні зазначені в особовій справі позивача та добре відомі в Інституті.

Зміст же самого наказу від 20.10.2022 N? 336 к/тр позивачу не відомий і до теперішнього часу.

Враховуючи зазначене вище, позивачем в той же день 08 листопада 2022 року на ім?я директора Інституту було надано пояснення на лист від 27.10.2022 N? 8025/06/06-18-22, згідно якого позивачем в черговий раз було наголошено на всі наявні обставини вимушеного перебування за межами України та неможливості повернення з сім?єю до місця постійного проживання. Фотокопія зазначеного пояснення була передана за допомогою месенджера WhatsApp безпосередньо через заступника завідувача відділу військових експертиз ОСОБА_4 та останній підтвердив про її передачу до відділу кадрів Інституту.

Крім того, 14 листопада 2022 року на особистий банківський картковий рахунок позивача були зараховані кошти в якості заробітної плати від Інституту в сумі 14230,58 грн.

Також, будь-яких повідомлень про нарахування та виплату зазначених коштів, їх мету та призначення, від посадових (службових) осіб Інституту позивачу не надходило. Про наявність вказаних коштів на своєму картковому рахунку позивач дізнався вже після 20 листопада 2022 року, випадково перевіривши залишок на банківській картці (послуга смс-інформування про зарахування на картковий рахунок коштів за межами України не діє), після чого, безуспішно, спробувавши уточнити питання походження вказаних грошових коштів в телефонному режимі, 24 листопада 2022 року був вимушений надати електронне звернення щодо отриманих коштів безпосередньо на ім?я директора Інституту на адресу електронної пошти останнього.

Відповіді на надане звернення від 24 листопада 2022 року позивач так і не отримав, жодних повідомлень щодо змін в стані трудових відносин знову ж таки позивачу від будь-яких посадових (службових) осіб Інституту не надходило.

Позивач продовжував себе рахувати таким, з яким призупинена дія трудового договору із залишенням на роботі та без збереження заробітної плати на час вимушеної відсутності через поважні причини (знищення/пошкодження наявного житла та відсутність іншого придатного для проживання моєї сім?ї житла), спричинені військовою агресією, насамперед, керуючись нормами частини першої статті 13 Закону N? 2136-1Х, якими визначено, що призупинення дії трудового договору може здійснюватися на весь період дії воєнного стану в країні.

При цьому, додатково підставами так вважати надавали позивачу і дані Пенсійного Фонду України, в особистому кабінеті офіційного порталу якого з квітня 2022 було зазанчено відсутність нарахування позивачу заробітної плати від Інституту, за винятком невідомої позивачу на той час вказаної вище суми в 14230,58 грн. На той час, позивач та його сім?я продовжували перебувати в Республіці Австрія в якості переміщених осіб.

В подальшому, у зв?язку з тим, що ситуація щодо стану квартири позивача в м. Ірпінь продовжувала перебувати в невизначеному стані, будь-яких рішень щодо відновлення знищеного (пошкодженого) майна або компенсації (виплат) за пошкоджене (зруйноване) нерухоме майно, рівно як і щодо розміщення сім?ї позивача в іншому, придатному для проживання житловому приміщенні в Україні, не приймалося, з початку 2023 року позивач вимушений був приймати активні зусилля щодо відновлення більш-менш придатного для перебування (проживання) стану належного його сім?ї житлового приміщення власними силами.

За перше півріччя 2023 року під час короткотривалих приїздів в Україну до м. Ірпінь, за допомогою родичів, друзів та знайомих позивачу вдалося за особистий рахунок більш-менш відновити зруйновану (пошкоджену) власну квартиру, а саме: проведено укріплення тримальних стін, відновлені міжкімнатні стіни, замінені вікна та міжкімнатні двері, поновлено водо-, теплота електрозабезпечення житлового приміщення.

При цьому, до місця роботи в цей час позивач не прибував через відсутність вільного часу у зв?язку із значним обсягом робіт по відновленню житла, постійну необхідність переміщення між країнами для надання допомоги дружині з малолітньою дочкою, враховуючи і свій не цілком задовільний фізичний стан як особи з інвалідністю внаслідок війни II групи, і вимушену, в деяких випадках, необхідність в додатковому лікуванні за тимчасовим місцем перебування в Республіці Австрія. Першочерговим на той час завданням позивач вважав якнайшвидше відновлення свого житла в м. Ірпінь та забезпечення можливості повернення до України. Тим більше, на той час позивач не вбачав нагальної необхідності в прибутті до місця роботи, з причини того, що, як позивач вже зазначав вище, на той час мав всі законні підстави й надалі рахувати себе таким, з яким призупинена дія трудового договору із залишенням на роботі та без збереження заробітної плати на час вимушеної відсутності через поважні причини, спричинені військовою агресією.

Жодних повідомлень щодо змін в стані трудових відносин з Інститутом позивачу так і не надійшло і протягом першого півріччя 2023 року, незважаючи на періодичні телефонні спілкування з керівництвом та колегами відділу військових експертиз. Підтвердити будь-якимось чином спілкування, включно із дзвінками, письмовою перепискою та/чи обміном документами в месенджерах позивач на теперішній час не в змозі, так як з початку широкомасштабної агресії з метою інформаційної безпеки позивач та всі його колеги користувались в месенджерах функцією "зникнення повідомлень" і на той час не було будь-яких підстав вважати за необхідним збереження доказів з цих питань.

B решті-решт, завершивши мінімально необхідний об?єм відновлювальних робіт у особистій квартирі в м. Ірпінь та забезпечивши повернення з Республіки Австрія своєї дружини та малолітньої доньки, а також їх розміщення за домашньою адресою, позивач зміг прибути до Інституту, де 25 липня 2023 року останньому під особистий підпис було доведено наказ директора Інституту від 07.11.2022 N? 372 к/тр "Про звільнення ОСОБА_7 " та вручена його засвідчена встановленим порядком копія.

Цього числа, а саме - 25 липня 2023 року, зі змісту наказу від 07.11.2022 N? 372 к/тр "Про звільнення ОСОБА_7 ", позивач дізнався про звільнення 07 листопада 2022 року за прогул без поважних причин згідно пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - К3пП України), а також щодо виплати компенсації за невикористані 19 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 21 серпня 2021 року по 04 квітня 2022 року, якими виявилися зараховані на картковий рахунок 14 листопада 2022 року кошти в сумі 14230,58 грн.

На всі питання щодо правомочності та підстав такого звільнення жодна посадова (службова) особа Інституту, включно з директором ОСОБА_5 обґрунтованої відповіді так і не надала.

Крім того, в цей же день, а саме - 25 липня 2023 року, позивачу на руки під особистий підпис була видана трудова книжка із засвідченим встановленим порядком записом про звільнення на виконання наказу від 07.11.2022 N? 372 к/тр "Про звільнення ОСОБА_7 ". Перебуваючи в Інституті 25 липня 2023 року позивачем була подана письмова заява на ім?я директора Інституту про висловлення незгоди із зазначеним звільненням, клопотанням щодо перегляду та відміни наказу директора Інституту від 07.11.2022 N? 372 к/тр "Про звільнення ОСОБА_7 ", а також надання можливості ознайомлення зі своєю особовою справою. Вказана заява в той же день, а саме - 25 липня 2023 року, була зареєстрована в канцелярії Інституту.

Надання можливості ознайомлення зі своєю особовою справою в Інституті позивач вбачав в ознайомленні з переліком документів, що в ній знаходяться, а також у визначенні та знятті відповідних копій документів, необхідних для звернення до суду з метою визнання незаконним та скасування зазначеного наказу про звільнення за прогул без поважних причин та поновлення на роботі.

Насамперед, під нагальною потребою в особистому ознайомленні з матеріалами особової справи існувала необхідність в доступі до наступних документів, що повинні знаходитися в ній, суть та зміст яких не були доведеними до позивача жодним чином, та знятті з них копій для подачі до суду на підтвердження обставин, що зазначені в цій позовній заяві: наказу директора Інституту про надання відпустки без збереження заробітної плати у березні 2022 року; наказів директора Інституту про оформлення трудових відносин з позивачем за період з квітня по жовтень 2022 року після завершення відпустки без збереження заробітної плати у березні-квітні 2022 року; наказу директора Інституту від 20.10.2022 N? 336 к/тр стосовно необхідності приступити до виконання своїх посадових обов?язків з 21 жовтня 2022 року; доповідних записок виконуючого обов?язки завідувача лабораторії військових досліджень ОСОБА_8 від 21, 24, 25 жовтня 2022 року стосовно позивача, що зазначені в підставі для видання наказу директора Інституту від 07.11.2022 N? 372 к/тр; акту про відсутність позивача на роботі від 25 жовтня 2022 року, що зазначений в підставі для видання наказу директора Інституту від 07.11.2022 N? 372 к/тр.

Крім того, для забезпечення належного розгляду справи судом, існувала необхідність в знятті копій для подачі до суду ще з таких документів особової справи: наказу директора Інституту від 17.08.2017 N? 189к про прийняття позивача на роботу; трудового договору, за яким позивача було прийнято на роботу до Інституту, з внесеними змінами (доповненнями) за період з 2017 року по 2022 рік (за наявності).

Проте, станом на день подання позовної заяви відповіді з Інституту по жодному з питань, викладених у наданій 25 липня 2023 року заяві, позивач не отримав, можливості ознайомлення зі своєю особовою справою та переліку документів, що в ній знаходяться, як і можливості зняття відповідних копій, позивачу надано не було. Вважає дії Інституту щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи неправомірними і такими, що порушують гарантовані Конституцією України права, свободи та інтереси.

В свою чергу, наполягає, що з метою збереження свого життя та життя своєї родини позивач вимушений був виїхати з міста Ірпінь до більш безпечнішого місця, а саме за кордон.

При цьому, вимоги наказу директора Інституту від 20.10.2022 N? 336 к/тр щодо, немовби, необхідності приступити до виконання своїх посадових обов?язків з 21 жовтня 2022 року (тобто, позивач припускає, що даним наказом було скасоване уведене роботодавцем з позивачем в квітні 2022 року призупинення дії трудового договору) до позивача не були доведеними ні за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору, ні до запровадження таких змін істотних умов праці (тобто, до 21 жовтня 2021 року), та взагалі з вказаним наказом позивач не ознайомлений до теперішнього часу.

Більше того, направлення листа директора Інституту від 27.10.2022 N? 8025/06/06-18-22 щодо надання письмових пояснень про причину своєї відсутності на робочому місці станом на 25 жовтня 2022 року, на поштову адресу до якої позивач вже декілька років не має зовсім ніякого відношення, зі змістом якого позивач зміг ознайомитися лише 08 листопада 2022 року, тобто, як тепер вже стало відомо - вже після видання наказу директора Інституту від 07.11.2022 N? 372 к/тр "Про звільнення ОСОБА_7 ", рівно як і відсутність жодних повідомлень від відповідних посадових (службових) осіб Інституту про наявність, вимоги та зміст вказаних наказів будь-яким встановленим на той час способом комунікації, позивач безумовно вважає за спосіб "прихованого" звільнення останнього з роботи.

В свою чергу, таким домовленим способом комунікації з роботодавцем з березня 2022 року позивач вважав саме месенджер WhatsApp, виключно за допомогою якого відбувалося спілкувалися, так і обмін відповідними документами зі співробітниками Інституту.

Звертає увагу на те, що керівництво Інституту знало про вимушене перебування позивача за кордоном та про об`єктивну неможливість своєчасно прибути на роботу 21.10.2022, а тому відповідачем не дотримано та не надано позивачу розумних строків для повернення з закордону до місця роботи.

Таким чином, вказує про те, що невихід позивача на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов?язаних з ними обставин (в даному випадку - руйнування єдиного належного сім?ї позивача житлового приміщення), не може мати наслідком звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 К3пП України за підставою "прогул". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя та здоров?я як позивача, так і членів його сім?ї. Відсутність на роботі з указаних причин є поважними причинами, тому за позивачем, як працівником, зберігається робоче місце та посада. Відсутність же належного повідомлення про припинення раніше запровадженого призупинення дії трудового договору є окремою поважною причиною неявки на роботу, оскільки оголошене призупинення дії трудового договору звільняє позивача, як працівника, від обов?язку бути присутнім на робочому місці.

В свою чергу, Інститут, як відповідач у справі, проігнорувавши чинні на час виникнення спірних правовідносин норми трудового законодавства, а також висновки права, викладені у відповідних постановах Верховного Суду, неправомірно звільнив позивача з роботи, чим порушив гарантовані ОСОБА_1 Основним Законом права, свободи та інтереси, які не обмежені навіть в умовах дії правового режиму воєнного стану.

Враховуючи викладене, просить суд визнати незаконним і скасувати наказ директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 07.11.2022 N? 372 к/тр "Про звільнення ОСОБА_7 " в частині звільнення ОСОБА_1 , головного судового експерта відділу військових експертиз, 07 листопада 2022 року за прогул без поважних причин згідно пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного судового експерта відділу військових експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Зобов?язати Київський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України: виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 липня 2023 року (дати отримання позивачем відповідних документів щодо звільнення з роботи 07 листопада 2022 року) до дати фактичного поновлення ОСОБА_1 на посаді; визнати наказ директора від 20.10.2022 N? 336 к/тр в частині зміни умов праці з ОСОБА_1 та зобов?язання ОСОБА_1 приступити до виконання своїх посадових обов?язків з 21 жовтня 2022 року таким, що не реалізований; провести встановленим порядком засвідчений запис в трудовій книжці ОСОБА_1 щодо невірності запису про звільнення з роботи 07 листопада 2022 року за прогул без поважних причин згідно пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного судового експерта відділу військових експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України допустити до негайного виконання.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 31.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, вважав, що строк звернення до суду з даним позовом ним не пропущено, враховуючи об`єктивні обставини, на які позивач посилається в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вислухавши думку учасників справи, їх пояснення та покази свідка, приходить до наступного висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі Конвенція).

Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що у період з 21 серпня 2017 року по 07 листопада 2022 року ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, що підтверджується записами у трудовій книжці.

21.03.2022 на ім`я директора КНІДСЕ ОСОБА_1 було подано заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 21.03.2022 на підставі п. 18 ч. 1 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» та ЗУ «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».

Перебування позивача за кордоном підтверджується, зокрема, заявою ОСОБА_1 від 25.05.2022, в якій останній не заперечує щодо розгляду скарги адвоката Безпалого Т.Г. без його участі у зв`язку з перебуванням за кордоном та листом директора КНІДСЕ, в якому зазначено про те, що експерт КНІДСЕ ОСОБА_1 направив повідомлення про розгляд скарги у його відсутність у зв`язку з перебуванням за кордоном.

Згідно наказу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 372 к/тр від 07 листопада 2022 ОСОБА_1 звільнений з посади головного судового експерта відділу військових експертиз на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин.

Наказ видано на підставі: доповідної записки в.о. завідувача лабораторії військових досліджень ОСОБА_9 від 21, 24, 25 жовтня 2022; Акта про відсутність на роботі від 25.10.2022.

В наданих суду поясненнях представник відповідача зазначала про те, що відповідно до сталої судової практики поважними причинами неявки на роботу є істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, тобто, виключають вину працівника, позивач, в свою чергу, таких доказів суду не надав, а тому був відсутній на роботі 21.10.2022, 24.10.2022, 25.10.2022 без поважних причин. На домашню адресу, зазначену в особовому листку по обліку кадрів, позивачу направлялись вимоги про надання письмових пояснень щодо причин відсутності на робочому місці 21.10.2022, 24.10.2022, 25.10.2022, однак відповіді від позивача не надійшло. Представник відповідача також зазначає про те, що позивачем не надано доказів перебування за кордоном, разом з тим, позивач стверджує про те, що він приїздив до України у першому півріччі 2023 для відбудови зруйнованого житла, але посадові обов`язки не виконував. Так, наказом №336 к/тр ОСОБА_1 з 21.10.2022 відновлено дію трудового договору з необхідністю з`явитись на роботу для виконання посадових обов`язків, визначених посадовою інструкцією. ОСОБА_1 21.10.2022 на роботу не вийшов, про не вихід не повідомив відділ кадрів або безпосереднього керівника, що є порушенням вимог пунктів 3.1.12, 3.1.13 Правил внутрішньо трудового порядку КНІДСЕ. Заяви на відпустку не подавав. За фактом відсутності ОСОБА_1 21.10.2022, 24.10.2022, 25.10.2022 на робочому місці було розпочате службове розслідування на підставі розпорядження директора КНІДСЕ, за результатами якого складено Акт службової перевірки інформації про порушення Правил внутрішньо трудового порядку КНІДСЕ. Комісія кваліфікувала дії ОСОБА_1 у вигляді відсутності на роботі протягом трьох днів поспіль як прогул без поважних причин, у зв`язку з чим останній був протабельований ПР та звільнений з роботи. Не вихід на роботу підтверджується даними електронної автоматизованої системи пропуску працівників. Зазначає також про те, що при отриманні 25.07.2023 трудової книжки, ОСОБА_1 також не були надані дані поважності причин пропуску не виходу на роботу.

В свою чергу, позивач у позовній заяві, в тому числі, як на підставу для визнання звільнення незаконним, посилається на положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ (далі - Закон № 2136-ІХ).

З огляду на зазначене, суд вказує про наступне.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Позивач у позовній заяві наголошує на тому, що не вихід на роботу внаслідок ведення воєнних дій та пов?язаних з ними обставин не може мати наслідком звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 К3пП України за підставою "прогул", тому що це обумовлено необхідністю збереження життя та здоров?я працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин, у цьому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада.

При цьому, відсутність належного повідомлення про припинення раніше запровадженого призупинення дії трудового договору є також поважною причиною неявки на роботу, оскільки оголошене раніше призупинення дії трудового договору звільняє .працівника від обов?язку бути присутнім на робочому місці.

Так, в контексті зазначеного вище, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Поняття "призупинення дії трудового договору" визначено нормами статті 13 Закону № 2136-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 2136-ІХ, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв?язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов?язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше, ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Крім того, відповідно до частини другої статті 3 Закону № 2136-ІХ, у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Так, частиною другою статті 7 Закону № 2136-ІХ визначено, що у період воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

В свою чергу, таким домовленим способом комунікації з роботодавцем з березня 2022 року позивач вважав саме месенджер WhatsApp, на підтвердження цьому надає, зокрема, скринфото месенджера WhatsApp, з якого вбачається листування з колегами, дзвінки, проте, зміст такого листування встановити не можливо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду надав покази про те, що йому не відомо, чому звільнили позивача.

Як встановлено судом, копія наказу про відновлення дії трудового договору з необхідністю з`явитись на роботу для виконання посадових обов`язків з 21 жовтня 2022, направлена позивачу на поштову адресу у м. Києві. Разом з тим, як вбачається з наданих доказів, спілкування щодо робочих питань між позивачем та відповідачем відбувалось за допомогою мобільного зв`язку, заяви та повідомлення відповідачем від позивача приймались, про що зазначалось вище в контексті обізнаності відповідача щодо місця перебування позивача, а отже, відповідачем не було вчинено дій, направлених на реальне повідомлення позивача щодо відновлення трудових відносин. Тобто, позивач не був обізнаний про необхідність приступити до роботи завчасно, а саме за 10 календарних днів до відновлення трудових відносин, як того вимагає Закон, а отже роботодавцем вимоги Закону було порушено.

Разом з тим, суд зазначає про таке.

В порядку п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснено в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Підставою застосування дисциплінарного стягнення є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, а саме у КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.

Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, відповідач повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов`язків.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом з тим, саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Прогул є підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня без поважних причин (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Необхідно відмітити, що закон не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тобто не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому суд, вирішуючи позов про поновлення на роботі саме з підстав відсутності прогулу, надає оцінку поясненням працівника з огляду на всі фактичні обставини справи, доведені відповідними доказами з дотриманням статті 76 ЦПК України. При цьому обов`язок доведення вини працівника у такому порушенні трудової дисципліни як прогул, за який має настати відповідальність у вигляді звільнення, покладено на роботодавця.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 зроблено висновок, що основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними слід визнати такі причини, які виключають вину працівника.

Разом з тим, звільнення за вчинення прогулу (в тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень (ст. ст. 147 - 149 Кодексу законів про працю України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, судом встановлено порушення відповідачем процедури повідомлення позивача щодо відновлення дії трудового договору та необхідності приступити до роботи, таким чином вина працівника, що виражається у вчиненні дисциплінарного проступку, та як наслідок розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за прогул, не доведена, а отже, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади є незаконним.

Проте, встановивши порушення відповідачем як роботодавцем норм трудового законодавства та незаконність звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

З врахування встановлених обставин, суд вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права.

Так, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення.

На відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про звільнення обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення.

Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про звільнення є день вручення наказу про звільнення.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 509/5403/19.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця щодо звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 673/723/20.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «exofficio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Подібні висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18.

Установлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. При обґрунтованості позовних вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19.

Разом з тим, стаття 234 КЗпП України не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність визначається в кожному окремому випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можна лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 4 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановлені статтями 228, 233 КЗпП України, строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України" вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.

У справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі.

Так, у позовній заяві та наданих суду поясненнях позивач стверджує, що про своє звільнення йому стало відомо 25 липня 2023, саме тоді позивач зміг прибути до Інституту, де цього дня йому було доведено під підпис наказ директора Інституту від 07.11.2022 №372 к/тр «Про звільнення ОСОБА_7 » та вручена його засвідчена встановленим порядком копія.

Разом з тим, згідно позовної заяви та пояснень позивача 08.11.2022 з використанням месенджеру WhatsApp позивачу було передано в електронному виді фотокопію листа директора Інституту від 27.10.2022 №8025/06/06-18-22 на ім`я ОСОБА_1 , згідно якого відповідно до наказу директора Інституту від 20.10.2022 №336 к/тр позивачу було потрібно приступити до виконання своїх посадових обов`язків з 21.10.2022.

Тобто, позивачу станом на 08.11.2022 (вже після видання наказу про звільнення, яке, як встановлено судом є незаконним) було відомо про необхідність приступити до роботи з 21.10.2022.

В позовній заяві позивач посилається на те, що 08.11.2022 на ім`я директора КНІДСЕ ним були подані пояснення на лист від 27.10.2022 щодо поважності причин відсутності на роботі, проте, доказів цьому в матеріалах справи немає.

Так, позовна заява у даній справі надійшла до суду 30.08.2023, тобто через 9 місяців після звільнення, що не може вважатися розумним строком звернення за захистом своїх прав. Триваюча пасивна поведінка позивача не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у нього можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів, оскільки, як зазначав позивач в судовому засіданні, останній перебував в Україні в період кінця 2022 року та в першому півріччі 2023, проте, до місця роботи не прибував, беручи до уваги відсутність вільного часу та враховуючи переконання позивача в тому, що останній вважав себе таким, з яким призупинена дія трудового договору із залишенням на роботі. Разом з тим, зазначене спростовуються викладеним вище, оскільки позивачу з листопада 2022 було відомо про необхідність виходу на роботу, а також про наслідки такого не виходу також.

Враховуючи викладене, суд звертає увагу на те, що позивач не вчинив дій, спрямованих на те, щоб дізнатись про зміни в умовах перебування в трудових відносинах з відповідачем, про наслідки не виходу на роботу згідно наказу, про який йому було відомо з 08.11.2022.

Крім того, суд звертає увагу, на те, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011).

При вирішенні питання щодо дотримання строків звернення до суду, суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).

Таким чином, суду позивачем не наведено та судом не встановлено належних та допусимих доказів щодо непереборних та об`єктивних перешкод, які не залежали б від волі особи та які б перешкоджали позивачу в реалізації його права щодо оскарження рішення роботодавця щодо його звільнення в місячний строк.

З урахуванням зазначеного, суд зазначає про обґрунтованість позовних вимог та відмовляє в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 19, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 21,40,33, 234 КЗпП України, Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Повний текст судового рішення складено 14.10.2024.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Л.В. Мерзлий