ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1415/23 Номер провадження 22-ц/814/2455/24Головуючий у 1-й інстанції Ситник О.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря судового засідання Сальної Н.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулика Віталія Олександровича на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2024 року на ухвалу за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено вчиняти будь які дії зі сторони ОСОБА_1 по відключенню газо- електро- водо- постачання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Із вказаною ухвалою не погодилась ОСОБА_1 та оскаржила її в апеляційному порядку через свого представника адвоката Кулика В.О.

В апеляційній скарзі прохала ухвалу місцевого суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Вважає, що вказана ухвала є незаконною, постановленою без належного вивчення та дослідження матеріалів справи, суті та змісту вимог, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що жодних доказів, які б підтверджували її наміри відчужити будь-яким способом квартиру заявником не надано, відтак не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири зробить неможливим чи утруднить виконання рішення суду.

Вжиті заходи забезпечення позову вважає неспівмірними із заявленими вимогами, а також такими, що не відповідають критеріям розумності, адекватності та справедливості.

Також, всупереч вимогам п. 1 ч. 3 ст. 154 ЦПК України судом першої інстанції не вжито заходів зустрічного забезпечення, з огляду на те, що: ОСОБА_2 не має зареєстрованого місця проживання в Україні (30.12.2022 ОСОБА_2 був знятий за її заявою, як власника квартири, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , а доказів його реєстрації за іншою адресою в Україні - матеріали справи не містять); ОСОБА_2 не сплачує за фактично спожиті ним житлово-комунальні послуги по квартирі, при цьому, зобов`язання зі сплати заборгованості несе вона, як титульний власник квартири; в матеріалах справи відсутні докази про наявність у нього у власності майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків, які можуть бути їй спричинені застосуванням заходів забезпечення позову, зокрема, у вигляді заборгованості за фактично спожиті житлово-комунальні послуги.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

02.10.2024 від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе розглянути справу за відсутності всіх учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Місцевим судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення останнього з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем - ОСОБА_3 - на час відкриття спадщини. Підставами позову зазначав, що має право на частку у спадщині, що залишилась після смерті матері - ОСОБА_3 , а саме у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в якій він проживає на даний час.

12.04.2024 ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову шляхом встановлення заборони вчиняти будь-які дії зі сторони ОСОБА_1 по відключенню газо- електро- водопостачання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та накладення арешту на вказану квартиру із забороною іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири.

Заяву обґрунтовано тим, що представником ОСОБА_1 були направлені заяви до Полтавагаз та Полтаваобленерго про відключення даної квартири, де він фактично проживає, від газопостачання та енергопостачання, що створює йому незручності в користуванні спірною квартирою. Також, вказував, що ОСОБА_1 був висловлений намір продати квартиру. Вважає, що у зв`язку із поданням ОСОБА_1 позову до нього про виселення з квартири, остання, як одноособовий власник, хоче відключити квартиру від комунікацій, що порушує його права.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що невжиття заходів для забезпечення позову, а саме: заборони зі сторони ОСОБА_1 вчиняти дії по відключенню газо- електро- водопостачання в квартирі та накладення арешту на квартиру із встановленням заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири, може призвести до незаконного погіршення стану спірної квартири та її продажу ОСОБА_1 , що суттєво ускладнить визнання права на частку у спадщині на дану квартиру ОСОБА_2 .

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього кодексу заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

З вищевказаної норми слідує, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що: «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно, встановленням заборони вчиняти певні дії.

У даній справі предметом первісного позову ОСОБА_1 є виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.04.2020 після смерті матері - ОСОБА_3 .

Предметом зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_2 із спадкодавцем (матір`ю сторін) на час відкриття спадщини, необхідність встановлення якого має для позивача юридичне значення для набуття прав на спадкове майно, зокрема, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на предмет та підстави позовів між сторонами дійсно існує спір з приводу прав на вказану квартиру, оскільки ОСОБА_1 , будучи одноособовим власником квартири, набутої у порядку спадкування після смерті матері, заперечує право користування ОСОБА_2 нею (проживання), а тому прохає виселити з квартири, в свою чергу, ОСОБА_2 вважає, що має право на частку у вказаній квартирі у порядку спадкування після смерті матері, як спадкоємець, який на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, а отже вважаться таким, що фактично прийняв її, оскільки не відмовлявся від спадщини у встановленому законом порядку.

Місцевий суд вірно констатував, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що захист або поновлення інтересів ОСОБА_2 буде неефективним, оскільки вразі відключення квартири від постачання житлово-комунальних послуг, у якій фактично проживає ОСОБА_2 , вона буде непридатна для проживання. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечувала свого наміру припинити споживання ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг у квартирі, а, враховуючи те, що вона має намір виселити його з квартири, - припущення щодо вчинення нею дій, направлених на позбавлення останнього нормальних умов для проживання є достатньо обґрунтованими.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження існування реальної загрози відчуження даної квартири, колегія суддів визнає такими, що не спростовують доцільність застосування забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру.

Колегія суддів зазначає, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, чи унеможливити ефективний захист прав чи інтересів позивача. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20)).

Встановлення юридичного факту (проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини) є необхідним ОСОБА_2 для підтвердження своїх прав на квартиру у порядку спадкування, а відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 - є наразі її одноособовим (титульним) власником, тому, враховуючи наміри останньої виселити ОСОБА_2 з квартири та фактичне зняття його з реєстраційного обліку, доводи заявника про відчуження ОСОБА_1 належної їй квартири є достатньо обґрунтованими.

Накладення арешту на квартиру та встановлення заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії по відключенню газо- електро- водо- постачання у квартирі є адекватними, розумними заходами забезпечення позову, які забезпечать ефективний захист інтересів ОСОБА_2 на квартиру, зокрема, на проживання та користування нею.

Разом із тим, місцевий суд, окрім накладення арешту на квартиру одночасно встановив заборону «іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири». Таке формулювання є абстрактним, а у мотивувальній частині місцевим судом не наведено жодних обґрунтувань з приводу того: відносно яких осіб встановлюється така заборона та на вчинення яких саме дій щодо квартири. За таких обставин, в цій частині ухвалу місцевого суду слід скасувати з мотивів необґрунтованості та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу порушення місцевим судом норм процесуального права, а саме невжиття заходів зустрічного забезпечення на підставі п. 1 ч. 3 ст. 154 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Зустрічне забезпечення - це гарантія відшкодування ймовірних для відповідача збитків. Цей інститут має на меті зберегти певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів.

На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення спрямоване насамперед на захист інтересів відповідача. Фактично це є збереженням status-quo між сторонами до ухвалення остаточного рішення суду.

Тлумачення статті 154 ЦПК України свідчить, що в ній розмежовано випадки за яких застосування зустрічного забезпечення є: правом суду (частина перша статті 154 ЦПК України); обов`язком суду (частина третя статті 154 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. (ч. 2 вказаної статті)

Частиною 3 статті 154 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Згідно з частиною 6 статті 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення

Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року в справі № 569/13105/18 (провадження № 61-46461св18) зазначив, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України.

Вид зустрічного забезпечення зазначається заявником. Проте суд може визнати зустрічне забезпечення неналежним як за формою так і за сумою, зокрема через його неспівмірний характер, якщо воно не є достатньою гарантією відшкодування ймовірних збитків, або його неможливо швидко реалізувати, або є сумніви в добросовісності гаранта тощо. При цьому під час оцінки збитків суд має виходити зі своїх дискреційних прав та оціночних суджень і визначати розмір можливих збитків відповідача, завданих забезпеченням позову. Очевидно, що ймовірні збитки можуть включати в себе як збитки в їх класичному розумінні, так і негативні наслідки, пов`язані з діловою репутацією, гідністю та честю. (див, постанову Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 22-з/824/784/2021 провадження № 61-15539ав21).

У постанові від 01 липня 2020 року в справі № 569/13105/18 (провадження № 61-46461св18) Верховний Суд зазначив, що з огляду на положення частин 1, 2, пункту 1 частини 3, частини 6 статті 154 ЦПК України заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

У суді першої інстанції сторонами у справі не було заявлено клопотань про вжиття заходів зустрічного забезпечення у тому числі за наявність обставин, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 154 ЦПК України, що не позбавляло суд забезпечити позов за наявності для цього правових підстав, за таких обставин, невжиття місцевим судом одночасно із забезпеченням позову і заходів зустрічного забезпечення на підставі п. 1 ч. 3 ст. 154 ЦПК України, не є підставою для скасування ухвали місцевого суду про забезпечення позову в апеляційному порядку, оскільки питання зустрічного забезпечення може бути вирішене місцевим судом і після вжиття заходів забезпечення позову за відповідним клопотанням сторони у справі.

Окрім того, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства України суд апеляційної інстанції не має повноважень вперше застосувати зустрічне забезпечення, оскільки може лише переглянути в порядку апеляційного провадження ухвалу суду першої інстанції про зустрічне забезпечення або його зміну чи скасування. (див. постанову Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 509/2652/20). За таких обставин, апеляційний суд не надає оцінки доводам апеляційної скарги щодо наявності обставин для зустрічного забезпечення позову у порядку ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, ухвала місцевого суду в частині встановлення заборони «іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири» підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права з викладенням резолютивної частини ухвали відповідно до даної постанови апеляційного суду.

Апеляційним судом розподіл судових витрат сторін у зв`язку із апеляційним переглядом ухвали не здійснюється, оскільки питання розподілу судових витрат має бути вирішено судом при розгляді справи по суті спору.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулика Віталія Олександровича задовольнити частково.

Ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2024 року в частині «заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири» скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

В іншій частині ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 12 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль