Справа № 234/8993/18
Провадження № 2/202/1594/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпра

цивільну справу № 234/8993/18

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про визнання спільної сумісної власності,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

19.06.2018 ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з вказаним позовом, який згодом уточнив та мотивував тим, що з 2009 року разом з ОСОБА_2 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вони мають спільних дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З 2009 року по 2013 рік сторони мешкали за адресою: АДРЕСА_1 .

З 2013 року вони стали проживати у спірній квартирі по АДРЕСА_2 , яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу на відповідача та їх дітей в рівних частках.

З літа 2014 року сторони проживають окремо.

Вважає, що спірна квартира в частині 1/3 є спільною сумісною власністю.

Восени 2018 року відповідачка змінила замки вхідних дверей спірної квартири, внаслідок чого позивач разом з дитиною не може користуватись житлом.

Просив визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 та визнати за ним право власності на 1/6 частину зазначеної квартири, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення.

17.11.2023, у зв`язку з зупиненням роботи Краматорського міського суду Донецької області, справу прийнято до розгляду Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська та відкрито загальне позовне провадження.

04.04.2024 підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду.

Під час розгляду справи Краматорським міським судом Донецької області представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Проніною А.І. поданий відзив на позов, з якого випливає, відповідач позовні вимоги не визнає та вважає, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, посилаючись на наступне.

На момент придбання квартири по АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 з позивачем вже не перебували ні в яких стосунках. Періодично вони спілкувалися, оскільки в них спільна дитина ОСОБА_5 , 2011 року народження.

Позивач жодним чином не приймав участі фінансово в придбанні квартири та грошей не давав на неї. Ця квартира придбалась особисто за її кошти, отримані від реалізації квартири у м. Дніпро, та кошти її батьків, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які потім допомагали їй робити ремонт.

Просила відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Снєжко А.Г. надана відповідь на відзив у якій представник позивача наполягає на задоволенні позову, оскільки під час розгляду справи про встановлення місця проживання дитини, Апеляційним судом Запорізької області було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_5 , була куплена під час фактичних сімейних стосунків. Додані відповідачкою до відзиву копії трудових книжок, довідки з місця роботи, замовлення на виготовлення металопластикових конструкцій, не підтверджують обставини укладення правочину на купівлю-продаж квартири. Сторонами договору купівлі-продажу спірної квартири є батьки позивача та відповідачка, цей договір нікчемним або недійсним не визнавався. Доказів щодо придбання спірної квартири за власні кошти відповідачки не надані, як і не надані докази отримання доходу нею в період до 17.06.2013.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Приписами ст.74 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. (ст.69 СК України)

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись до суду позивач зазначив, що з 2009 року по 2013 рік мешкав разом з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2013 року у квартирі АДРЕСА_3 і цей факт встановлено рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17.03.2015 по справі №234/8136/14-ц.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 11.10.2024 №398862141 судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/3 частина), ОСОБА_4 (1/3 частина) та ОСОБА_3 (1/3 частина) на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2013, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської ДНК Уваровою Г.І.

Отже, ОСОБА_1 вважає, що 1/3 частина вказаної квартири була набута ним та ОСОБА_2 в період спільного проживання, а відтак на неї поширюється режим спільної сумісної власності у відповідності до ч.1 ст.74 СК України.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку поділити придбану під час їх спільного проживання частину квартири, позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 та визнати за ним право власності на 1/6 частину зазначеної квартири, усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приписами ч.4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У даній справі, з рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17.03.2015 по справі №234/8136/14-ц, судом встановлено та не підлягає доказуванню, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якого визначено разом з батьком ОСОБА_1 .

При цьому суд зазначає, що у справі №234/8136/16-ц суд не встановлював факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як не встановлював і період такого проживання.

Відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя від 19 квітня 2018 року №1200/0/15-18 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень» та п.5 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» - судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Доступ суддів до державної таємниці, що міститься в судових рішеннях, забезпечується відповідно до Закону України "Про державну таємницю"

Тому, судом були перевірені судові рішення щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та встановлено, що постановою Донецького апеляційного суду у справі №234/6799/18 від 12.03.2020 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння у задоволенні позову було відмовлено. При цьому апеляційний суд у даній справі також не встановлював факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як не встановлював і період такого проживання.

Суд зазначає, що про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Однак, у даній справі суду не надано доказів на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент набуття у власність ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину спірної квартири, що у свою чергу виключає можливість визнання її спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 141, 264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою рішення, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склав 11.10.2024.

Суддя А. О. Михальченко