Провадження № 2/761/6336/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

В березні 2024р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила суд:

- в порядку поділу майна подружжя припинити спільну сумісну власність на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за позивачкою право власності на цю квартиру.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, з 18 серпня 2006р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва.

В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування у шлюбі, сторонами було набуто вище зазначену квартиру, автомобіль «Opel Insignia» д.н.з. НОМЕР_1 , а також готівкові заощадження в розмірі 15000,0 дол. США.

В досудовому порядку, сторони фактично вирішили питання про поділ спільного майна, шляхом надання відповідачу автомобіля та готівкових коштів, а позивачці квартири, в якій остання разом з спільними дітьми сторін буде проживати. Після фактичного поділу майна, відповідач розпорядився своєю часткою, на власний розсуд, проте відмовляється в досудовому порядку укласти договір про поділ спільного майна подружжя.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024р. відкрито провадження по справі, в порядку загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

До судового засідання сторонами були подані заяви до суду про розгляд справи, у їх відсутність, при цьому відповідач визнав заявлені позовні вимоги, і просив суд позов задовольнити.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2006р., який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2024р. по цивільній справі № 761/34290/23, провадження № 2/761/3558/2024, яке набрало законної сили.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Судом встановлено, що 14 вересня 2016р. між позивачкою та ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» було укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 51-1409/2016-1, об`єктом інвестиції якого, є: квартира АДРЕСА_1 .

03 липня 2020р. позивачкою було зареєстровано право власності на зазначену вище квартиру.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначена спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя (сторін), оскільки протилежного в судовому засіданні не встановлено.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, що зазначена квартира є особистою приватною власністю останнього.

Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, і це визнав відповідач, у відповідній заяві про визнання позову, що за час перебування у шлюбі, сторонами було набуто вище зазначену квартиру, автомобіль «Opel Insignia» д.н.з. НОМЕР_1 , а також готівкові заощадження в розмірі 15000,0 дол. США.

В досудовому порядку, сторони фактично вирішили питання про поділ спільного майна подружжя, шляхом надання відповідачу автомобіля та готівкових коштів, а позивачці квартири, в якій остання разом з спільними дітьми сторін проживає.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 2703,0 грн., та підлягає поверненню позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, шляхом зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути останній - 2703,0 грн., згідно квитанції до платіжної інструкції № 0.0..1 від 14 березня 2024р.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 22, 29 КпШС України; ст. ст. 57, 60, 65, 68-70, 72 СК України; ст. ст. 15, 368 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: РНОКПП: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя припинити спільну сумісну власність: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого судового збору, в розмірі 2703,0 /дві тисячі сімсот три/ грн.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_1 , 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 2703,0 /дві тисячі сімсот три/ грн., згідно квитанції до платіжної інструкції № 0.0..1 від 14 березня 2024р.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26 вересня 2024р.

Суддя: