Провадження № 2-о/522/459/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

01 жовтня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання - Звонецької І.М.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку окремого провадження у м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кіріченко Ірина Євгенівна про встановлення факту належності правовстановлюючого документа

В С Т А Н О В И В:

До Приморського районного суду міста Одеси 22.08.2024 року надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

В обгрунтування заяви вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_2 , склав заповіт, серії НСТ № 580344, зареєстрований в реєстрі за № 61.

Цим заповітом все його майно призначено в рівних частках між його дочкою та ОСОБА_3 Дрожжиним. Заповіт був записаний приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. зі слів ОСОБА_2 . Через те, що ОСОБА_2 був російськомовним, ім`я його доньки " ОСОБА_4 " (згідно паспорту) він вимовив як " ОСОБА_5 " (згідно свідоцтва про народження). Тому приватний нотаріус ОСОБА_6 помилково зазначила в заповіті ім`я "гр. ОСОБА_7 " замість " ОСОБА_1 ".

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер. Після цього його дочка звернулася до приватного нотаріуса Ірини Євгенівни ОСОБА_8 з проханням надати письмову консультацію щодо оформлення спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті батька. На усне звернення приватний нотаріус Ірина Євгенівна Кіріченко надала відповідь № 87/02-14 від 29.07.2024 року, в якій вказала на необхідність звернутися до суду для вирішення питання щодо розбіжності у написанні імені дочки в заповіті батька та у документі, який посвідчує особу дочки, а саме: в заповіті " ОСОБА_5 ", в паспорті " ОСОБА_4 ".

Так як вона єдина дитина в сім`ї, та маючи свідоцтво про її народження, де її ім`я записано як " ОСОБА_5 ", що також підтверджує, що ОСОБА_2 є її батьком, є всі підстави вважати, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (згідно свідоцтва про народження), яка зазначена у згаданому заповіті, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (згідно паспорту), є однією і тією ж особою, тобто її донькою.

Ухвалою суду від 27.08.2024 року справу прийнято до провадження головуючого судді Науменко А.В.

Заявник в судове засідання не з`явилась, заявник надала суду заяву в якій просила суд здійснити розгляд справи за її відсутності.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту належності правовстановлюючих документів.

Згідно ч. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 2 лютого 2023 року ОСОБА_2 склав заповіт, серії НСТ № 580344, зареєстрований у реєстрі під № 61.

Відповідно до вказаного заповіту все його майно призначено в рівних частках між його донькою та ОСОБА_3 Дрожжиним.

Заповіт був складений приватним нотаріусом Марченко А.М. зі слів ОСОБА_2 .

Нотаріус ОСОБА_6 помилково зазначила ім`я "гр. ОСОБА_7 " замість " ОСОБА_1 " у заповіті.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Донька ОСОБА_11 звернулася до нотаріуса ОСОБА_9 для консультації щодо оформлення спадкових прав.

Нотаріус Кіріченко надала відповідь № 87/02-14 від 29.07.2024 року, де зазначила необхідність судового вирішення питання про розбіжність імен у заповіті та паспорті.

З матеріалів справи вбачається, що донька ОСОБА_1 є єдиною дитиною в сім`ї, і у свідоцтві про народження її ім`я записано як " ОСОБА_5 ", вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є однією і тією ж особою.

Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 3465/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на повагу своєї власності, безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства».

Відповідно до роз`яснень Верховного суду України у листі від 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», «Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим».

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Таким чином, виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази у їх сукупності, перевіривши відповідність вимогам діючого законодавства України, суд вважає за необхідне вказану заяву задовольнити.

Керуючись ст. ст. 13, 4, 81, 89, 293,294,315, 316 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кіріченко Ірина Євгенівна про встановлення факту належності правовстановлюючого документа- задовольнити.

Встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме заповіту, який було складено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , від 02 лютого 2023 року, серії НСТ № 580344 зареєстрованого в реєстрі за № 61, заявнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення складено 15.10.2024 року.

Суддя А.В. Науменко

01.10.24