Справа № 345/2695/24
Провадження № 22-ц/4808/1343/24
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю апелянта і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради Івано-Франківської області про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 14 серпня 2024 року під головуванням судді Миговича О.М. у м. Калуш,

в с т а н о в и в:

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він перебував у шлюбі із відповідачкою. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак у свідоцтві про народження батьком було зазначено іншу особу. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.09.2023 його визнано батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З початку 2020 року відповідачка залишила сім`ю, виїхала за межі Івано-Франківської області та проживає окремо, а їхній син ОСОБА_4 і надалі проживає з ним за адресою АДРЕСА_1 . Окрім цього ОСОБА_2 вже давно створила нову сім`ю, офіційно зареєструвала шлюб з іншою особою, змінила своє прізвище та ухиляється від спілкування з сином. Таким чином, наявні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 14 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Попереджено ОСОБА_2 про те, що в разі продовження ухиляння її від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_5 вона буде позбавлена батьківських прав.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив зібрані у справі докази, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачки.

Суд першої інстанції залишив поза увагою письмову заяву відповідачки, надану нею до Служби у справах дітей Калуської міської ради про те, що вона не заперечує щодо відібрання в неї малолітнього сина, оскільки немає можливості забрати його до себе, займатися його вихованням та навчанням, що свідчить про відсутність її бажання та зацікавленості приймати участь в його становленні та розвитку.

Доказом відсутності інтересу відповідачки до виховання їхнього сина ОСОБА_4 , свідчить також факт неприбуття її на жодне засідання Комісії з питань захисту прав дитини, хоча вона належним чином була повідомлена про місце та час його проведення, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки цьому факту.

Судом не надано належної правової оцінки факту неодноразового ігнорування відповідачкою викликів в судові засідання в цій справі.

Судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки позиції сина ОСОБА_4 , яка була ним висловлена на засіданні Комісії з захисту прав дитини та відповідно до якої він вказав, що з мамою не спілкується давно, вона до нього не приходить, не телефонує, не цікавиться його життям.

Відсутність зацікавленості та участі відповідачки в вихованні їхнього сина, а також інтересу до здобуття ним середньої освіти, вказана і в характеристиках наданих Калуською початковою школою № 11 та Калуським ліцеєм №3.

Поведінка відповідачки по відношенню до сина ОСОБА_4 , завжди була та залишається байдужою та халатною.

Відповідачка зареєструвала інший шлюб та створила нову сім`ю, а також змінила своє прізвище. Наміру забирати сина ОСОБА_4 з собою та наміру брати участь в його вихованні, відповідачка не має.

Вважає, що суд при ухваленні судового рішення безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування від 10.04.2024 №01-23/302 щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, який містить докази, які вказують на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого заходу, як позбавлення батьківських прав.

Оскільки впродовж досить тривалого періоду часу змінити поведінку відповідачці в кращу сторону не вдалося, тому позбавлення її батьківських прав буде справедливим і правильним рішенням і відповідатиме задоволенню якнайкращих інтересів дитини.

Суд не врахував відсутність у відповідачки бажання спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні та становленні як особистості, а тому дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_1 та його представник, апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_2 та представник Служби у справах дітей Калуської міської ради Івано-Франківської області в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

Представник служби у справах дітей Калуської міської ради подала заяву в якій просить слухати справу у відсутності представника служби.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що з свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вбачається, що його матір`ю є ОСОБА_6 , батьком ОСОБА_1 (а.с.16).

На підставі копії рішення Калуського міськрайонного суду від 21.09.2023 ОСОБА_1 визнано батьком ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12-15).

Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 , який складено комісією у складі соціального педагога ОСОБА_8 , класного керівника ОСОБА_9 та практичного психолога ОСОБА_10 від 29.01.2024, встановлено, що сім`я складається з чотирьох осіб: батька ОСОБА_1 , бабусі ОСОБА_11 , дідуся ОСОБА_12 та сина ОСОБА_13 . Дитина має місце для підготовки уроків та сну. Батько займається вихованням дитини, до кримінальної відповідальності не притягався, алкогольний спосіб життя не веде (а.с.22).

Відповідно до копії характеристики, виданої Калуським ліцеєм №3 Управління освіти Калуської міської ради, ОСОБА_5 навчається у ліцеї №3 з 2023 року. Мати не приділяє уваги сину, нехтує вихованням. ОСОБА_14 проживає з бабусею, дідусем та батьком. ОСОБА_5 зарекомендував себе старанним, дисциплінованим, працелюбним та уважним (а.с.21).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/001620259 від 15.02.2024 ОСОБА_5 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 15.02.2024 (а.с.19).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради Івано-Франківської області від 10.04.2024 №01-23/302 з метою соціального захисту малолітнього ОСОБА_5 , орган опіки та піклування, служба у справах дітей Калуської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23-24).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ста. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені статтею 164 СК України, зокрема, згідно пункту 2 частини першої цієї статті мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення цієї правової норми, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абзац 2 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками стосовно сина ОСОБА_4 .

Судом зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, потреби в застосуванні якого щодо відповідачки на даний час немає, а також те, що такий захід може унеможливити в подальшому відновлення відносин матері та дитини.

Суд вказав про необхідність, не позбавляючи відповідачки батьківських прав, надати їй можливість налагодити стосунки з сином та попередити її про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого сина, а її дії свідчать про її ухилення від виконання своїх обов`язків щодо своєї дитини, є необґрунтованими.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню свого сина. При цьому докази, надані позивачем на обґрунтування вимог заявленого позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, які містяться у матеріалах справи, не вказують на свідоме умисне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків.

Доводи апелянта, що суд при ухваленні рішення безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради району від 10.04.2024 №01-23/302 щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

Суд першої інстанції зазначив, що не погоджується із висновком органу опіки та піклування від 10.04.2024 р. №01-23/302 щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки цей висновок носить тільки рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого заходу, як позбавлення батьківських прав. З такими доводами погоджується також колегія суддів апеляційної інстанції і вважає їх правильними.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Доводи апелянта, що суд не врахував відсутність у відповідачки бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, а тому дійшов до неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову є необґрунтованими.

Суд вказав, що невиконання відповідачкою свої батьківські обов`язків не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У висновку органу опіки та піклування від 10.04.2024 №01-23/302 зазначено, що ОСОБА_2 заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав, а у поданій нею заяві від 28.02.2024 року не заперечувала щодо відібрання у неї малолітнього сина, без позбавлення її батьківських прав.

При розгляді справи не встановлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідачки неможливо змінити. Не містить таких даних і поданий висновок органу опіки та піклування, у якому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність, не позбавляючи відповідачки батьківських прав, надати їй можливість налагодити стосунки з сином і попередив її про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини.

Та обставина, що вихованням сина і його розвитком займається батько, не є безумовним підтвердженням небажання матері дитини брати участь у її утриманні та вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування матері батьківськими обов`язками.

Враховуючи встановлені по справі обставини, приймаючи до уваги інтереси дитини, приписи норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 14 серпня 2024 року залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В.Пнівчук

О.О. Томин