Дата документу 16.10.2024 Справа № 337/1150/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/1150/23 Головуючий у І інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/1770/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тягунової Ганни Вадимівни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21.06.2013 року між позивачем та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину - сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружні стосунки не склались, та рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2015 рої шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, за домовленістю, син проживає разом із матір`ю, ОСОБА_2 . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2015 року з позивача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 части всіх видів заробітку (доходів), але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.09.2015 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У 2017 році, в цивільному шлюбі між позивачем та відповідачем, ОСОБА_3 , народилась донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стосунки між позивачем та ОСОБА_3 , не склались, і вирішили розійтися і за домовленістю з ОСОБА_3 , спільна дочка проживає разом із нею. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.09.2017 року з позивача стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти утримання доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25.07.2017 року.

Оскільки діючим законодавством передбачено стягнення аліментів двох дітей у розмірі 1/3 частини доходу, вважає за можливе зменшити розмір стягнутих аліментів на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до 1/6 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного. Станом на сьогодні з нього стягується на двох дітей 1/2 частини всіх видів доходу, що йде в розріз з нормами законодавства.

Вказано, що на його утриманні знаходиться ще одна непрацездатна людина - мати. Вона є пенсіонеркою за віком, має невеликий розмір пенсії (2300 гривень) та має ряд хронічних захворювань, які потребують постійного медичного нагляду та витрат на дорогі ліки. 26.01.2023 року мати перенесла операцію - що ще збільшило витрати на її лікування.

Також позивач має статус переселенця (внутрішньо переміщеної особи), станом на сьогодні мешкає та працює в Запоріжжі. Через це вимушений винаймати житло, а саме - починаючи з 25.10.2022 року винаймає для проживання квартиру, вартістю 7000 гривень на місяць.

Стверджує, що на його утриманні фактично знаходиться 3 непрацездатних особи і коштів, що залишаються після сплати аліментів недостатньо для повноцінного ведення життя.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд: зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2015 р. на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття; зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.09.2017 року на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 1/4 до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тягунової Г.В.подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2024 року скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ґрунтуються на тому, що наявні два виконавчих документи, на підставі яких з нього стягується по частки його заробітку (доходу) на кожну дитину, в той час як законодавством передбачено стягнення аліментів на двох дітей в розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги рівність обов`язків батьків з утримання дітей, що означає однакову участь батьків в утриманні сина, доньки, а не забезпечення цього утримання за рахунок одного із батьків шляхом ущемлення його майнових інтересів. Вказує, що позивач є молодою особою і вправі претендувати на гармонійний розвиток своєї особистості, на виховання, духовний розвиток і утримання обох дітей, а також є сином непрацездатної за віком матері, а збереження за вказаних обставин обов`язку сплачувати доходу лише на утримання двох дітей було б неспіврозмірним з обсягом його видатків, необхідних для забезпечення життєвих потреб. Крім того, розмір доходу відповідачки немалий, таким чином, зменшення розміру аліментів не вплине на погіршення життя дитини.

Також у скарзі вказано, що суд першої інстанції не звернув уваги на зміну матеріального стану позивача у зв`язку із проживанням разом з непрацездатною матір`ю, яка має невеликий розмір пенсії, має ряд хронічних захворювань, які потребують постійного медичного нагляду та витрат на дорогі ліки.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За приписами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Положеннями п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу малозначними є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 заперечує проти доводів ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду в силі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає повною мірою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що з моменту винесення судових рішень суттєво змінились обставини, які не дають змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, позивачем не надано, зокрема відсутні підстави та відповідно документи, які б підтверджували, що мати позивача знаходиться на повному утриманні останнього, також відсутні будь-які чеки (квитанції) про суми, які витрачаються позивачем на утримання матері, житла, тощо.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком.

Так, суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що з 21.06.2013 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7).

Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8). Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2015 року шлюб було розірвано (а.с.9).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 части всіх видів заробітку (доходів), але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.09.2015 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10).

На підставі рішення суду 25.11.2015 року видано виконавчий лист в частині негайного виконання у межах суми платежу за один місяць (а.с.11).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.09.2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти утримання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25.07.2017 року (а.с.14).

На підставі рішення суду 15.09.2017 року видано виконавчий лист (а.с.15).

Відповідно до довідки переселенця, фактичне місце проживання позивача ОСОБА_1 вказано АДРЕСА_1 (а.с.16).

Договором оренди житлового приміщення від 25.10.2022 року підтверджується, що позивач ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Орендна плата встановлена у договорі на рівні 7000 грн на місяць та складу якої включені всі комунальні платежі. Строк оренди становить один рік (а.с.17-19).

Згідно з електронними платежами за 25.12.2022 року, 22.01.2023 року, ОСОБА_8 сплачено комунальні платежі по квартирі за адресою АДРЕСА_3 (а.с.20-21).

Пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 підтверджено, що ОСОБА_9 являється пенсіонером за віком з 17.06.2015 року (а.с.22).

Відповідно до довідок ПриватБанку, ОСОБА_9 отримала пенсію 22.12.2022 року та 23.01.2023 року у розмірі по 2300 грн (а.с.23-24).

З наявних у справі медичних довідок слідує, що ОСОБА_9 страждає певними захворюваннями з рекомендаціями прийняття відповідних лікувальних препаратів (а.с.25-30).

Позивач ОСОБА_1 працює в Головному управлінні державної служби надзвичайних ситуацій України у Запорізькій області, і за період з серпня 2022 року по січень включно 2023 року йому нараховано 360221,44 грн, утримано аліментів 61711,52 грн та видано після утримання податків 238501,81 грн (а.с.31).

Таким чином, за математичним підрахунком, середня заробітна плата позивача в місяць за період шість місяців становить 60036,91 грн, відраховано аліментів в середньому 10285,25 грн на місяць і в середньому після вирахування всіх утримань заробітна плата на руки складала 39750,3 грн за місяць.

Згідно з розрахунковим листом за лютий 2023 року позивачу ОСОБА_1 нараховано заробітної плати 58474,96 грн та утримано за виконавчим листом 24405,86 грн (а.с.32).

Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи підтверджено, що відповідачка ОСОБА_3 фактично проживає за адресою АДРЕСА_4 (а.с.81, 89, 91, 107).

Відповідно до довідки переселенця, фактичне місце проживання відповідачки ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_5 вказано АДРЕСА_5 (а.с.93-94).

Із довідок ГУ ДСНС України в Запорізькій області слідує, що відповідачка ОСОБА_2 працює в Головному управлінні державної служби надзвичайних ситуацій України у Запорізькій області, проходить службу на посаді диспетчера (а.с.127) і за період з січня 2023 року по червень включно 2023 року їй нараховано 199325,86 грн та видано після утримання податків 154944,35 грн (а.с.128).

Таким чином, за математичним підрахунком, середня заробітна плата відповідачки ОСОБА_2 в місяць за період шість місяців становить 33220,98 грн на місяць і в середньому після вирахування всіх утримань заробітна плата на руки складала 25824,06 грн за місяць.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини, дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

У відповідності до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З аналізу ст. 192 СК України і наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Виходячи із системного аналізу положень ст. 192 СК України, зробленого у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року №143цс13, зазначена стаття вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст.182 СК України враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 і ця судова практика є незмінною.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

У розумінні статті 81 ЦПК України та наведених вище норм СК України саме ініціатор позову повинен доводити обставини змін у житті сторін, в тому числі, у матеріальному становищі, сімейному стані, здоров`ї або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленостей між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів.

Позивач мотивував необхідність зменшення розміру аліментів тим, що з нього стягуються аліменти на утримання двох дітей за двома виконавчими листами по частки його заробітку (доходу).

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів погіршення майнового стану позивача на час звернення до суду з цим позовом порівняно з доходом, який він отримував на час прийняття судом першої інстанції рішення про стягнення аліментів.

За наведених обставин, колегія суддів критично розцінює доводи апеляційної скарги і до не бере їх до уваги, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд скаржника, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. ст. 77, 81 ЦПК України. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача про погіршення його майнового стану після відрахування аліментів на двох дітей колегія суддів сприймає критично, адже такий стан речей є логічним наслідком виконання батьком свого обов`язку щодо утримання дітей і не може бути підставою для зменшення розміру аліментів в розумінні ст. 192 СК України.

Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дітей, позивач посилався на те, що з нього стягуються аліменти на двох дітей у сукупному розмірі 50% від всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, що суперечить вимогам чинного законодавства та ставить позивача у скрутне матеріальне становище.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, саме ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, повинен довести обставини, які мають істотне значення, та є для нього перешкодою для сплати аліментів у встановленому раніше розмірі.

Натомість, звертаючись до суду з таким позовом, ОСОБА_1 належних та допустимих доказів того, що із моменту постановлення судових рішень, якими з нього стягнуті аліменти на утримання дітей, суттєво погіршився його матеріальний стан, у зв`язку з чим, він не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, позивач не надав.

Оскільки на час ухвалення рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2017 року вже існували обставини, на які посилається ОСОБА_1 у позові: діти народжені у 2013 та 2017 році, на думку колегії суддів, визначений судовими рішеннями розмір аліментів на їх утримання відповідає вимогам сімейного законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на перебування непрацездатної матері на утриманні позивача відхиляються судовою колегією, оскільки сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

З огляду на зазначене, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують те, що його мати - ОСОБА_9 потребує матеріальної допомоги.

Надані ОСОБА_1 довідки про взяття його родини на облік внутрішньо переміщених осіб самі по собі також не свідчать про зміну майнового стану позивача.

Позивач є здоровою працездатною особою, має можливість заробляти на життя своєю працею, розмір його заробітної плати дозволяє робити передбачені судовими рішеннями відрахування без шкоди для його особистого життя, а зменшення розміру стягнутих аліментів негативно вплине на належне забезпечення дітей та суперечитиме їх інтересам.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

ЄСПЛ вказував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справах «Хант проти України», «Йогансен проти Норвегії»).

Таким чином, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Розмір стягуваних аліментів (частина доходу позивача на кожного з двох дітей), враховуючи здійснення стягнення на користь двох окремих відповідачів, відповідає вимогам сімейного законодавства та спрямоване на захист інтересів дітей, а зменшення розміру стягуваних аліментів без підтвердження погіршення матеріального становища позивача, на думку суду, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей та суперечитиме їхнім інтересам.

Таким чином, враховуючи положення ч. 5 ст. 183 СК України, відповідно до якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, колегія суддів доходить висновку про те, що розмір стягуваних аліментів, які позивач сплачує на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку(доходу) на теперішній час не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого законодавства України, а надані позивачем докази не свідчать про суттєву зміну його матеріального стану та в сукупності не можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, що були визначені рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2015 року тарішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 04.09.2017 року,з врахуванням вимог сімейного законодавства, що є визначальним при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач сплачує аліменти на утримання кожного з дітей окремо без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей та суперечитиме їх інтересам.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить, її доводи зводяться до переоцінки доказів та не свідчать про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2024 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тягунової Ганни Вадимівни- залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2024 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 жовтня 2024року.

Головуючий:

Судді: