ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 206/1211/23

провадження № 61-350св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гурського Віталія Степановича на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року у складі судді Маштак К. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Канурної О. Д., Космачевської Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , , в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири відповідно.

В обґрунтування вимог вказував, що 30 жовтня 1999 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб. Під час спільного проживання однією сім`єю сторони придбали спірну квартиру, яка зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу. 18 грудня 2020 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. У лютому 2023 року у сторін виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, оскільки відповідач не визнає його права на частину у спільному майні подружжя. Позивач не має можливості потрапити до квартири, оскільки відповідачка без його відома змінила замки до квартири, а двері ніхто не відчиняє.

У зв`язку із порушенням права власності позивача, він направив засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення досудову вимогу-претензію щодо поділу спільного майна сторін, однак відповіді по суті досудової вимоги-претензії позивач не отримав, а тому він вимушений звернутись до суду з метою захисту свого права власності на належну йому частину у спільному майні.

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила визнати особистою власністю ОСОБА_2 спірну квартиру та стягнути зі ОСОБА_1 , грошову компенсацію за продаж транспортного засобу, що є спільною сумісною власністю, половину вартості транспортного засобу BMW X5, 2008 року випуску - 212 556 грн.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що за час перебування у шлюбі придбано майно, а саме: 13 червня 2008 року за договором купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,9 кв. м, власником якої зазначений ОСОБА_1 ; квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61,7 кв. м, придбана на підставі договору купівлі-продажу, власником якої зазначена ОСОБА_2 ; 03 листопада 2010 року придбаний транспортний засіб BMW X5, 2008 року випуску, вартість якого складає 425 112 грн. Квартира АДРЕСА_1 придбана за її власні кошти. Крім того, оскільки зазначений транспортний засіб вже продано ОСОБА_1 , то з нього необхідно стягнути половину вартості проданого транспортного засобу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 05 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив повністю.

Визнав об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61,7 кв. м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61,7 кв. м.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, загальною площею 61,7 кв. м.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплаті судового збору в розмірі 6 398 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за продаж транспортного засобу, що був спільною сумісною власністю, половину вартості транспортного засобу BMW X5, 2008 року випуску, об`єм двигуна - 2 996 см. куб у розмірі 92 500 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплаті судового збору в розмірі 925 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана в період шлюбу, а тому після його розірвання залишається спільною сумісною власністю. ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зустрічним позовом, в його обґрунтування зазначала, що вона визнає квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя, але згодом в заяві про зміну предмету позову зазначила, що ця квартира придбана за її особисті кошти. Проте, ОСОБА_2 не надала суду жодного належного доказу, на підтвердження факту придбання спірної квартири за її особисті кошти.

Разом з тим, ОСОБА_2 довела її право на отримання компенсації від загальної вартості проданого транспортного засобу (185 000 грн) у розмірі 1/2 частки.

06 вересня 2023 року представником ОСОБА_1 - Левикіним В. Є. , подана заява про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 24 265 грн.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 14 вересня 2023 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Також, не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 06 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв Гурський В. С. , залишив без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року залишив без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв Левикін В. Є. , задовольнив частково.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року скасував.

Заяву Левикіна В. Є. про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пов`язані із розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пов`язані із розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

В іншій частині заяви відмовив.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірне майно придбано в період шлюбу позивача та відповідача, цей факт учасниками справи не спростовується, тобто вказане майно придбане для ведення спільного господарства. В матеріалах справи відсутні докази того, що майно придбано саме за особисті кошти відповідача.

Крім цього, враховуючи характер виконаної адвокатом Левикіним В. Є. роботи (надання консультації, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на позовну заяву, відзиву на апеляційну скаргу та участь у судових засіданнях), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та враховуючи клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 грн правничої допомоги пов`язану із розглядом цієї справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гурський В. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, в якій просить оскаржені судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника зазначає, що суди не врахували правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, Верховним Судом у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 308/11958/14-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 394/876/17.

Крім того, суд апеляційної інстанції обмежився лише загальним посиланням на інститут спільної сумісної власності подружжя та не вдавався в аналіз дійсних правовідносин та не надав жодної оцінки доводам ОСОБА_2 .

Матеріали справи містять докази на підтвердження факту придбання спірного майна саме за кошти, які були особистою власністю ОСОБА_2 . Ні позивач, ні відповідач не працювали та в них були відсутні кошти на придбання зазначеної квартири. Єдиним джерелом отримання коштів на придбання цієї квартири був продаж квартири ОСОБА_2 за адресою: кв. АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 лютого 2019 року.

Також апеляційний суд проігнорував клопотання ОСОБА_2 про виклик свідка - матері ОСОБА_2 - ОСОБА_5 .

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Левикіна В. Є. до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 20 000 грн.

Зауважував, що факт укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 29 березня 2019 року у період шлюбу сторін, за участю ОСОБА_1 , надання останнім письмової згоди на укладання цього договору в інтересах сім`ї та роз`яснення сторонам договору положень статей 57-74 СК України, із чим ОСОБА_2 погодилась та поставила особистий підпис в договорі, не заперечувався відповідачем.

ОСОБА_2 не надала жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту набуття спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 та спростування презумпції спільності майна набутого подружжям під час шлюбу.

Крім того, тривалий час ОСОБА_2 визнавала спірну квартиру спільним майном сторін та бажала її поділити, однак згодом з невідомих причин стала стверджувати, що ця квартира є її особистою приватною власністю.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

11 березня 2024 року цивільна справа № 206/1211/23 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились 30 жовтня 1999 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу.

18 грудня 2020 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 30 жовтня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська - розірвано.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29 березня 2019 року, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв. м.

Цей договір не містить відомостей чи застережень, що квартира купується ОСОБА_2 за особисті кошти. Відповідно до пункту 9.1 зазначеного договору на укладання та підписання цього договору надано заяву про згоду подружжя покупця. Пункт 9.3 договору вказує, що серед іншого, зміст статей 57-74 СК України сторонам роз`яснено.

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 61,7 кв. м, оціночна вартість об`єкта 1 659 906,51 грн.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 14 травня 2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 49,9 кв. м, а ОСОБА_6 придбала її.

14 травня 2015 року ОСОБА_2 підписала заяву про надання згоди своєму чоловікові ОСОБА_1 на продаж належної їм на праві спільної власності, придбаної під час перебування у зареєстрованому шлюбі квартири АДРЕСА_2 на будь-яких умовах на його розсуд.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16 червня 2023 року № 4155 на умовах цього договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб BMW X5, 2008 року випуску, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 185 000 грн.

З договору комісії від 15 червня 2023 року № 4155 вбачається, що продаж транспортного засобу BMW X5, 2008 року випуску, був здійснений за ціною 185 000 грн.

Актом технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6944/23/1/020541 від 15 червня 2023 року встановлено, що на підставі договору комісії від 15 червня 2023 року № 4155 проведено огляд технічного стану, комплектності та оцінку транспортного засобу або його складової частини, а саме BMW X5, 2008 року випуску, ціна продажу 185 000 грн.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заявник оскаржує судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому Верховний Суд в іншій частині судові рішення не переглядає.

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.

Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій встановили, що договір купівлі-продажу квартири від 29 березня 2019 року не містить відомостей чи застережень, що спірна квартира купується ОСОБА_2 за особисті кошти. Відповідно до пункту 9.1 зазначеного договору на укладання та підписання цього договору надано заяву про згоду подружжя покупця. Пункт 9.3 договору вказує, що серед іншого, зміст статей 57-74 СК України сторонам роз`яснено.

Отже, спірне майно - квартира АДРЕСА_1 , набута сторонами під час перебування у шлюбі, в інтересах сім`ї, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки вищезазначене майно придбано за час перебування сторін у шлюбних відносинах. ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, не надано належних доказів на підтвердження доводів про те, що на придбання спірної квартири були надані її особисті кошти. За таких обставин суд першої інстанції, врахувавши принцип рівності часток, дійшов правильного висновку про визнання за кожним зі сторін права власності на 1/2 частку спірної квартири.

Саме по собі посилання на те, що єдиним джерелом отримання коштів на придбання спірної квартири був продаж квартири ОСОБА_2 за адресою: кв. АДРЕСА_3 , не є достатнім фактом сплати ОСОБА_2 особистих коштів за придбану у шлюбі спірну квартиру.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд проігнорував клопотання ОСОБА_2 про виклик свідка - матері ОСОБА_2 - ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Таким чином, порушень норм процесуального права апеляційним судом при ухваленні судового рішення не встановлено.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не врахували правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, Верховним Судом у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18, від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 17 червня 2020 року у справі № 490/10838/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 308/11958/14-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 394/876/17 колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Левикін В. Є. просить стягнути з ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Вказане клопотання мотивоване тим, що у зв`язку з розглядом цієї справи в суді касаційної інстанції ОСОБА_1 понесено витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження обставин надання професійної правничої допомоги надано: копію договору про надання правової допомоги від 05 лютого 2024 року № 0502/24; копію акта виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 05 лютого 2024 року № 0502/24 від 12 лютого 2024 року, в якому зазначено детальний опис робіт та загальна вартість виконаних адвокатом робіт складає 20 000 грн; копію квитанції до прибуткового касового ордера від 05 лютого 2024 року № 0502/24 на суму 20 000 грн; копію ордера від 12 лютого 2024 року серії АЕ № 1262644.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України)

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Клопотання про зменшення заявленої позивачем суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від ОСОБА_2 та її представника Гурського В. С. не надходило.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи (аналіз касаційної скарги; консультування клієнта щодо доводів викладених у касаційній скарзі, порядку та наслідків подання або неподання відзиву на касаційну скаргу, повноважень суду касаційної інстанції, інших питань пов`язаних із касаційним оскарженням судових рішень; складання відзиву на касаційну скаргу), принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також з урахуванням того, що від ОСОБА_2 та її представника Гурського В. С. клопотання про зменшення суми судових витрат не надходило, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гурського Віталія Степановича залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) гривень у відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги при поданні відзиву на касаційну скаргу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров