Номер провадження: 22-ц/813/3689/24
Справа № 947/2285/20
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

за участю представника відповідача - адвоката Байрамова О.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк») на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк»), державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція Державної реєстрації» Бурлаченка Ігоря Володимировича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та нотаріуса, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора КП «Агенція Державної реєстрації» Бурлаченка Ігоря Володимировича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та нотаріуса.

В обґрунтування позову посилалися на те, що 04 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк») і ОСОБА_1 , як позичальником, був підписаний договір іпотеки, який був посвідчений нотаріально. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 . Власником квартири є ОСОБА_3 , який згідно договору іпотеки був майновим поручителем та іпотекодавцем. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру та довідки з КП ЖКС «Вузовський» ОСОБА_3 , окрім кв. АДРЕСА_1 , не має іншого житла та постійно проживає за вказаною адресою. Також за цією адресою зареєстрована ОСОБА_2 , та постійно мешкає ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою №1070 від 06.08.2019 та актом, посвідченим КП ЖКС «Вузівський» від 26.04.2018.

АТ «Укрсоцбанк», який виступав іпотекодержателем, 17.12.2018 зареєстрував за собою, як юридичною особою, право власності на квартиру згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №44653637 від 17.12.2018, яке виконано державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Одеської області Бурлаченко І.В..

23 січня 2020 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чапський А.Е., на час дії арешту згідно ухвали Київського районного суду м. Одеса від 17 січня 2019 року, прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50824299 від 27 січня 2020 року, про реєстрацію права власності на нерухоме майно за АТ «Альфа-Банк». Підставою постановлення такого рішення приватним нотаріусом став передавальний акт від 11 жовтня 2019 року.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали, що таке рішення було прийнято державним реєстратором з порушенням Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин»), оскільки, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07.06.2014, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язання громадянина України за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача АТ «Альфа-Банк» - адвокатом Байрамовим О.В. подано до суду пояснення в яких відповідач наголошував на тому, що примусового стягнення іпотечного майна не здійснювалось, а ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки у добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в Іпотечному договорі, а тому не можуть бути застосовані положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

05 листопада 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція Державної реєстрації Бурлаченка Ігоря Володимировича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та нотаріуса задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Бурлаченка Ігора Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - індексний номер 44653637 від 17.12.2018.

Визнано протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Папського Артема Едуардовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - індексний номер 50824299 від 27.01.2020.

Встановлено порядок виконання рішення шляхом поновлення права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомості: квартиру: АДРЕСА_1 .

Стягнуто в рівних частках з Акціонерного товариства Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція Державної реєстрації Бурлаченка Ігоря Володимировича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі - 1 957, 20 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представником Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Акціонерне товариство «Сенс-Банк»), подано апеляційну скаргу в якій апелянт просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року скасувати та винести нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

27 червня 2023 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Акціонерне товариство «Сенс-Банк») задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Акціонерне товариство «Сенс-Банк»), державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція Державної реєстрації» Бурлаченка Ігоря Володимировича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та нотаріуса відмовлено.

Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (Акціонерне товариство «Сенс-Банк») судові витрати у справі в сумі 1 467,90 гривень.

27 листопада 2023 року постановою Верховного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання, призначене на 03 жовтня 2024 року об 14 год 30 хв з`явився представник апелянта - адвокат Байрамов О.В., інші сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями та довідками (а.с. 206-209).

Так, позивачці ОСОБА_2 судова повістка направлялась на повідомлену нею при зверненні з позовом адресу проживання та реєстрації, поштове повідомлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки судові повістки направлялась на єдину відому суду адресу місця реєстрації позивача та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, слід наголосити на тому, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що позивачем ОСОБА_1 під час розгляду справи в апеляційному суді було подано клопотання в якому позивач повідомив суд про бажання приймати участь у судових засіданнях та просив відкласти розгялд справи, який було призначено на 25.04.2024 об 13 год 30 хв у зв`язку з об`єктивними причинами його неявки, а подальші судові засідання проводити за його участі.

Колегія суддів зауважує, що позивач ОСОБА_1 не з`явився в судове засідання, яке призначено на 03.10.2024 об 14 год 30 хв, про дату та час засідання повідомлений належним чином, а саме через систему Електронний суд та не повідомив про причини своєї неявки.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте. Суд дійшов висновку про незаконність звернення стягнення ПАТ «Укрсоцбанк» в позасудовому порядку на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана в іпотеку, як забезпечення виконання основного зобов`язання у валюті, а тому звернення стягнення на нього згідно до положень вказаного закону, прийнято вважати таким, що не допускається.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, апеляційна скарга обґрунтована тим, що на позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не застосовуються.

Судом встановлено, що 04 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник - ПАТ «Альфа-Банк», яке змінило назву на АТ «Сенс Банк») і ОСОБА_1 як позичальником, був підписаний договір іпотеки, який був посвідчений нотаріально. Предметом іпотеки є кв. АДРЕСА_1 . Власником квартири є ОСОБА_3 який, згідно договору іпотеки, був майновим поручителем та іпотекодавцем.

За вказаною адресою також зареєстрована ОСОБА_2 , крім того, у квартирі постійно мешкає ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою №1070 від 06.08.201 та актом, посвідченим КП ЖКС «Вузівський» від 26.04.2018.

Згідно п. 3.1. іпотечного договору від 04 лютого 2008 року у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених в п.п. 2.1.1.-2.1.10 цього Договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку із невиконанням позичальником умов договору, АТ «Укрсоцбанк» 17 грудня 2018 року, як іпотекодержатель, зареєстрував за собою як юридичною особою право власності на спірну квартиру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 44653637 від 17 грудня 2018 року, яке виконано державним реєстратором КП «Агенція державної реєстрації» Одеської області Бурлаченко І.В..

23 січня 2020 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чапський А.Е. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50824299 від 27 січня 2020 року, про реєстрацію права власності на нерухоме майно за АТ «Альфа-Банк». Підставою постановлення такого рішення приватним нотаріусом став передавальний акт від 11.10.2019 року.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на те, що зазначене рішення було прийнято державним реєстратором з порушенням Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин»), оскільки на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язання громадянина України за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, відповідно до ст. 36 Закону України «Про Іпотеку» (в редакції від 12.05.2006), сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За пунктами 4.2 Іпотечного договору іпотекодержатель має право, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за основним зобов`язанням, задовольнити звернення стягнення на предмет іпотеки.

Слід зауважити, що сторони договору досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає із пунктів 4.1 та 4.5 Договору іпотеки.

Відповідно до пункту 4.5.3 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, шо є предметом іпотеки.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

На підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, 17 грудня 2018 року та 23 січня 2020 року державними реєстраторами прийняті оскаржувані рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за АТ «Укрсоцбанк» та у наступному - за АТ «Альфа-Банк».

У ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Згідно положень ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Також у вищевказаній статті визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц.

Апеляційним судом вбачається, що відповідний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не був заявлений, а одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у п. 5 ч. 3 ст. 2 та ст. 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц).

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Підстави припинення іпотеки передбачені у ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Із позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляв, та не спростовував невиконання ним умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного ним іпотечного договору, який позивачем не оспорено ані в цілому, ані частково, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційним судом враховано, що ОСОБА_1 у своєму позові посилається на те, що його права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за банком та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.

Державна реєстрація права власності за іпотекодержателем не свідчить про суперечність зареєстрованому обтяженню - арешту майна на користь самого іпотекодержателя та не є порушенням п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у сукупності з п. 5 цієї ж частини.

З урахуванням встановлених обставин справи, а саме наявності невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачем не оспорюються, колегія суддів доходить висновку про те, що права позивача не порушено, оскільки умовами договору іпотеки передбачено право звернення стягнення на предмет іпотеки для забезпечення прав іпотекодержателя, який і задовольнив свої вимоги за рахунок заставленого майна.

Заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, призвело до неправильного вирішення справи, а тому вказане є підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з наведених вище підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк») - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (яке змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс-Банк»), державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція Державної реєстрації» Бурлаченка Ігоря Володимировича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чапського Артема Едуардовича про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та нотаріуса - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 жовтня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік