Справа № 161/6767/24 Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В.
Провадження № 22-ц/802/809/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.12.2020 розірвано. В період шлюбу в них народилися сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Діти проживають з позивачем. Батько дітей є працездатним, офіційно не працевлаштований. Допомогу дітям в добровільному порядку не надає.

Враховуючи викладене, просила постановити рішення, яким стягувати з відповідача на свою користь аліменти на двох дітей у твердій грошовій формі у розмірі 7000 грн. на місяць до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року позов задоволено.

Постановлено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 7000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 квітня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду змінити, зменшити розмір аліментів, що підлягає стягненню до 4000 грн.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що він працює неофіційно, має невеликі доходи, несе витрати пов`язані з орендою житла.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Позивач не скористалася своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 14.10.20241, тобто, дата складення повного судового рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року (а.с. 4-5).

Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6,7).

Діти проживають разом з матір`ю, що не заперечується сторонами.

Домовленості між сторонами щодо розміру аліментів на утримання дітей не досягнуто.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції, застосувавши положення ст.ст.182, 184 СК України, на підставі доказів, поданих сторонами та враховуючи, що відповідач є здоровою особою, працездатного віку, офіційно не працевлаштований, інших осіб на своєму утриманні немає, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 7000 грн відповідає нормам закону та є достатнім для дітей відповідного віку.

Покликання представника відповідача на помилковість висновків суду щодо визначення розміру аліментів в розмірі більшому ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, спростовуються таким.

Встановлений Законом прожитковий мінімум, це та сума, яка мінімально може задовольнити потреби дитини. Однак дитині для повноцінного розвитку потрібне якісне харчування, засоби для отримання повноцінного навчання, одяг , оскільки діти даного віку ростуть, кошти на розвиток дітей, іграшки, оплата гуртків, садочку, школи, відпочинок та все те, що потрібно для гармонійного розвитку дитини, що не може бути забезпеченим за рахунок прожиткового мінімуму.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження доводів викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для зменшення визначеного судом розміру аліментів, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Захищаючи першочергово інтереси неповнолітніх дітей, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача та стягнув аліменти в розмірі 7000грн.

Аргументи відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд, розглядаючи справу, оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з урахуванням обставин справи, на підставі норм діючого законодавства і підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: