Справа № 212/7581/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого Дехта Р.В., за участю секретаря судового засідання Колісник К.Е., порядку ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановив:

02 жовтня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 08 травня 2009 року по 24 жовтня 2017 року, який розірвано відповідно до рішення суду. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також він виховував сина відповідачки від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період перебування у шлюбі вони за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м.. Зважаючи на те, що квартира набута сторонами у справі під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, тому цей об`єкт житлової нерухомості є об`єктом права спільної сумісної власності, а відповідно і підлягають поділу між сторонами у рівних частках. З моменту розірвання шлюбу відповідачка не ставила питання щодо поділу майна і тільки 30.07.2023 року він був поставлений перед фактом, що вона має намір продати придбану ними в шлюбі спірну квартиру. У зв`язку з чим позивач для захисту свої майнових прав вимушений звернутися до суду.

Ухвалою судді від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

08 листопада 2023 року відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву.

23 листопада 2023 року позивачем ОСОБА_2 подано до суду відповідь на відзив.

27 листопада 2023 року відповідачкою ОСОБА_2 подано до суду заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалами суду від 16.02.2024 року та 19.03.2024 року судом вирішено питання щодо витребування доказів у справі.

Позивач та його представник у попередніх судових засіданнях свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив визнати спільною сумісною власністю подружжя двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м. та визнати за ним право власності на частини квартири.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 08 травня 2009 року по 24 жовтня 2017 року, в період перебування в шлюбі сторонами була придбана двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., за 169 700,00 грн. (6 391,00 доларів США), з яких 4 800 доларів позивач наскладав зі свого заробітку. Придбана ними квартира була оформлена на відповідачку з тих підстав, що вона хотіла прописатися туди разом зі своїм старшим сином та оформити субсидію. Позивач нотаріально надав згоду на придбання квартири, в якій зазначено що гроші які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю, придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу. Договір купівлі-продажу укладається в інтересах сім`ї.

Також зазначає, що відповідачкою в вересні 2017 року було подано до суду позов про розірвання шлюбу, оскільки вона мала намір їхати на роботу до Ізраїлю і для оформлення документів необхідно було розірвання шлюбу. Сторони продовжували жити разом та вести спільне господарство. В період 2018-2019 року вони разом працювали в республіці Польща, потім позивач повернувся в Україну, закрив кредитні картки та розрахувався з боргами, які брали на купівлю квартири.

Також представник позивача вказує, що питання про розподіл майна сторонами не ставилось, позивач дізнався про намір відповідачки продати квартиру тільки 30 липня 2023 року, коли отримав від відповідачки повідомлення про її намір продати квартиру. Тому вважає, що строк позовної давності не порушено і позивач звернувся до суду коли дізнався про порушення його прав.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі 08.05.2009 року, від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_7 , також у відповідачки є старший син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідачка зі старшим сином була зареєстрована за адресою своїх батьків АДРЕСА_2 , а позивач з молодшим сином у своїх батьків АДРЕСА_3 , де вони фактично і проживали, що створювало певні незручності та в подальшому переросло в погіршення стосунків. В травні 2017 року відповідачка поїхала на три місяці працювати до Ізраїлю, після повернення повстало питання про набуття свого власного житла. Вона звернулась до брата та сестри з проханням допомогти їй придбати квартиру, на що вони погодились надати їй кошти, а вона в свою чергу зніметься з сином з реєстрації та не буде претендувати на приватизацію в батьківському житлі. При оформленні договору купівлі-продажу квартири 06 вересня 2017 року, сімейні стосунки з позивачем були припинені, він надав свою згоду на придбання нею квартири. Відповідачка зі старшим сином зареєструвалася у спірній квартирі, а молодший син залишився бути зареєстрованим за реєстрацією позивача. Позивачка виїздила за кордон, працювала щоб облаштувати квартиру для свого та дітей проживання.

Представник відповідачки зазначає, що відповідачка з травня 2017 року припинила сімейні стосунки з позивачем, 14 вересня 2017 року нею подана до суду заява про розірвання шлюбу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 жовтня 2017 року шлюб було розірвано. Вважає, що сімейні відносини сторін є з 08.05.2009 року по травень 2017 року, квартира була придбана нею в період часу їх окремого проживання, тобто після травня 2017 року, у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Також вважає, що позивачем подано позов про поділ майна за межами позовної давності.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.

За змістом ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У силу положень ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що між сторонами 08 травня 2009 року було укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 .

Від шлюбних відносин сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.10.2017 року, що набрало законної сили 06.11.2017 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (справа №212/5703/17).

В період шлюбу сторонами у справі набуто у власність нерухоме майно: двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігута Л.В., зареєстровано в реєстрі за №848.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №342798742 від 15.08.2023 року, право власності зареєстровано 06.09.2017 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігута Л.В.

Своєю заявою від 06 вересня 2017 року, що посвідчена нотаріально та міститься в матеріалах нотаріальної справи ОСОБА_1 надав згоду на укладання договору про купівлю його дружиною ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Він підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю, придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу. Договір купівлі-продажу укладається в інтересах сім`ї. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігута Л.В..

Відповідно до звіту про оцінку майна від 25.10.2023 року ФОП ОСОБА_9 , ринкова вартість двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., склала 479700 грн..

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до роз`яснення абзацу 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як у відзиві на позовну заяву, так і в судовому засіданні представником відповідачки фактично не оспорювався той факт, що спільне майно, яке позивач просить поділити придбано коли шлюб між сторонами не було розірвано, однак зазначає, що на той час шлюбні відносини між сторонами були припинені.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N° 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ч.2 ст. 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

З огляду на викладене можна зробити обґрунтований висновок, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-І5213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 14 липня 2021 року у справі № 303/4265/18 (провадження N° 61-64св20).

У зв`язку із цим помилковим є посилання представника відповідачки як на підставу пропуску строку позовної давності на те, що з часу набрання рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами минуло понад семи років до часу звернення позивача до суду про поділ спільного майна подружжя, оскільки строк позовної давності не розпочинається відліком з наступного дня після набрання означеним судовим рішенням законної сили.

В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що до моменту звернення з позовом відповідачка заперечувала право позивачка на майно, яке є спільним сумісним і є предметом розгляду судом даної цивільної справи.

Так, як встановлено у судовому засіданні, після придбання квартири та після розірвання шлюбу, відповідачка перебувала за кордоном, а позивач з дитиною проживали в спірній квартирі, сплачував комунальні послуги, про що свідчить його заява від 30.05.2023 року адресована керівнику КП «Швидкісний трамвай» з проханням утримувати щомісяця з частини його заробітної плати оплату за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, питання стосовно продажу квартири відповідачкою поставлено 30.07.2023 року шляхом телефонного повідомлення позивачу.

З огляду на викладене слід констатувати, що спір між сторонами щодо поділу квартири виник у липні 2023 року, тобто з моменту коли позивач дізнався про порушення його майнового права, тому з цього часу і починається перебіг позовної давності, встановлений диспозицією ч.2 ст.72 СК України, який позивачем не пропущено.

Враховуючи викладене, посилання представника відповідачки на пропуск строку позовної давності є помилковим.

Також, суд критично оцінює твердження представника відповідачки, що спірне майно придбане відповідачкою за її особисті кошти, оскільки зазначені обставини спростовуються дослідженими судом доказами.

Матеріалами справи встановлено, що в зазначений період часу обидва подружжя працювало та отримувало дохід, що підтверджується виписками з банківських установ, ствердження відповідачки про отримання грошових коштів для купівлі квартири від свої рідних, судом не приймаються до уваги оскільки не доведено, що саме ці кошти були витрачені на придбання спірної квартири, оскільки в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження, завдяки яким можна прослідкувати низку подій, що призвели до купівлі спірного майна подружжя, за особисті кошти ОСОБА_2 .. Самі лише покази свідків не можуть бути беззастережними та безспірними доказами факту придбання нерухомості за особисті кошти.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать, що квартира за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 3711,30 грн..

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м..

Визнати частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 3711 гривень 30 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2024 року.

Суддя: Р. В. Дехта