Справа № 163/1092/24 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/800/24 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

секретар Власюк О. С.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 ,

представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 подану її представником ОСОБА_5 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В :

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 06.07.2020 року, однак у фактичних шлюбних відносинах перебувають з 2007 року. У період спільного проживання у них народилося п`ятеро дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Діти, починаючи з квітня місяця 2024 року, перебувають на її утриманні та вихованні, відповідач має намір виїхати на заробітки за кордон, зараз коштів на утримання дітей не надає.

Просила постановити рішення, яким стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання п`яти неповнолітніх дітей в розмірі 1/2 його доходів на підставі статей 180-182, 184 СК України.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2024 року позов задоволено.

Постановлено стягувати із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/2 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 08 травня 2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави 605,60 грн. судового збору.

Частину судового збору в розмірі 605,60 грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення про стягнення місячного розміру аліментів звернути до негайного виконання.

У липні 2024 року представник особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 скасувати, відмовити у задоволенні позову в цій частині. Зазначає, що неповнолітні діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем та відповідачем не проживають.

Зазначає, що постановою Волинського апеляційного суду у справі № 163/2009/22 від 02.04.2024р. встановлено, що «...діти ОСОБА_6 і ОСОБА_7 проживають разом із бабою позивачкою ОСОБА_4 , яка згідно з наявними у справі даними є пенсіонеркою, проживає у с. Сильне Ковельського району, в будинку, який винаймає, власного помешкання на території селищної ради не має. Обставину щодо фактичного проживання разом з позивачкою ОСОБА_4 дітей, щодо яких позивач ставить питання про позбавлення відповідачів батьківських прав, підтверджено актами обстеження умов проживання від 16.08.2022 і від 16.10.2023, а також не заперечують і самі відповідачі та орган опіки і піклування».

Дана обставина не була встановлена та врахована судом першої інстанції при ухваленія оскаржуваного рішення, оскільки ОСОБА_4 не брала участі у справі, в якій вирішувалося питання про права, інтереси її неповнолітніх онуків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які на даний час проживають з нею та перебувають на її утриманні.

Обґрунтовуючи право на апеляційне оскарження рішення суду, представник ОСОБА_4 послалася на норми ч. 1 ст. 352 ЦПК України та ч. 2 ст. 258 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження необхідно закрити з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, зокрема, на дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

В обґрунтування позову вказала, що сторони у справі є батьками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 . Оскільки відповідач (батько) не надає коштів на утримання дітей вимушена звернутися до суд.

В даній справі спір виник між батьками про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей з підстав, ч.3 ст. 181 СК України.

Відповідно до ч. з ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

ОСОБА_4 ,бабуся дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не брала участі у розгляді даної справи у суді першої інстанції, тобто, вона не була ні стороною, ні третьою особою.

У пункті 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Приписами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, але подала апеляційну скаргу має довести наявність у неї правового зв`язку зі справою через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, свободи, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Разом із тим, судове рішення оскаржене особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Як особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 не має права на подання апеляційної скарги так як суд першої інстанції не вирішував питання про її суб`єктивні права, свободи, інтереси, обов`язки. Питання прав та обов`язків баби неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - ОСОБА_4 , не є предметом спору в цій справі, місцевий суд щодо прав і обов"язків заявниці рішення не ухвалював.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування положень статті 258 СК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові від 01 грудня 2021 року у справі №356/417/17 Верховний суд вказав, що стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків.

Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

У визначенні норми права, що підлягає застосуванню до спірних правових відносин, необхідно виходити з того, що правила статті 181 СК України є спеціальними відносно положень статті 258 СК України.

Так, правила статті 258 СК України є загальними щодо права баби та/або діда на звернення до суду в разі порушення прав онуків, проте у тому випадку, якщо предметом спору є стягнення аліментів на дітей, має бути застосовано спеціальні правила статті 181 СК України.

Частина перша статті 258 СК України гарантує бабі та дідові право на самозахист внуків. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Зміст статті 19 ЦК України дає підстави для висновку, що самозахист можливий за наявності таких умов: 1) має місце порушення цивільного права або загроза його порушення; 2) існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; 3) відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом, не виходити за межі дозволеного.

Самозахист дитини - це, в першу чергу, фактичні дії батьків, баби та/або діда, які мають неюрисдикційний характер, спрямовані на фактичний захист порушеного права або загрози такого порушення, вчинені відповідно до чинного законодавства. Отже, якщо баба та/або дід вважають, що дитині (онуку) загрожує небезпека, вони вправі вчиняти дії, спрямовані на усунення загроз життю, здоров`ю дитини, припинення спілкуванню з особою, яка шкідливо (негативно) впливає на дитину тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, обставини щодо існування небезпеки чи загрози небезпеки для дітей, заявником не доведені, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення суду, яким стягнуто аліменти на неповнолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , на користь матері, також не порушує прав і законних інтерсів неповнолітніх, докази того, що вони не перебувають на утримання матері відсутні, отже, відсутні підстави стверджувати, що апеляційну скаргу подано у порядку самозахисту дітей.

В оцінці наявності підстав для застосування частини другої статті 258 СК України до спірних правовідносин потрібно враховувати, що у разі звернення до суду на підставі цього правила вважається, що позов подано від імені такої дитини її представником та виключно в її інтересах у разі існування загрози порушення прав дитини або фактичного порушення її прав.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування того, що її подано не у власних інтересах ОСОБА_4 , а в інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в апеляційній сказі не наведені також такі підстави позову як реальне порушення прав дітей, що потребує невідкладного застосування способів фактичного самозахисту дітей.

Дослідивши матріали справи , вивчивши доводи апеляцйної скраги, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу не у порядку статті 258 СК України, не від імені дітей та не в їх інтересах, а у власних інтересах баби дітей, що виключає застосування правил статті 258 СК України до спірних правовідносин.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 258 СК України, на яку послалась заявник в апеляційній скарзі, баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Примітно, що на відміну від ст. 242 ЦК України, ст. 154 СК України, ст. 30-1 Закону України «Про охорону дитинства», у яких законодавець прямо називає батьків, опікунів, патронатних вихователів законними представниками (так само він називає повнолітніх дочку, сина законними представниками непрацездатних та немічних батьків - ст. 172 СК України), у ст. 258 СК України законодавець не називає бабу та діда законними представниками внуків, але вказує, що вони мають право на звернення до суду за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних внуків.

У наукових працях оцінки процесуального статусу осіб, названих у ч. 2 ст. 258 СК України, різняться. Наприклад, у монографії за редакцією професора В. В. Комарова «Цивільне судочинство України: основні засади та інститути» висловлена думка, що надання зазначеному колу осіб права звернення до суду без спеціального оформлення повноважень не означає набуття ними статусу законних представників.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.06.2023 у справі № 619/1908/23 зазначено: «У численних випадках на рівні матеріальних норм (СК України) законодавець визначає: 1) осіб, що мають статус законного представника (батьки; повнолітні дочка, син; прийомні батьки, батьки-вихователі; баба і дід; особа, яка взяла у свою сім`ю дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування; сестра, брат, мачуха, вітчим); 2) осіб, яких представляють законні представники (дитина, непрацездатний син, дочка; непрацездатні, немічні батьки; прийомні діти; діти-сироти і діти, позбавлені батьківського піклування; малолітні, неповнолітні та повнолітні непрацездатні внуки; малолітній, неповнолітній, повнолітній непрацездатний брат, сестра, пасинок, падчерка); 3) в певних випадках обсяг повноважень, що мають законні представники (наприклад, баба і дід наділені правом на самозахист внуків, на право звернення за захистом прав та інтересів до органу опіки та піклування або до суду). Специфікою вказаних випадків матеріального законного представництва є те, що законодавець їх існування пов`язує із наявністю як споріднення (зокрема, внук, баба, дід), так і інших юридичних фактів (зокрема, непрацездатність, немічність, статус дитини-сироти і дитини, позбавленої батьківського піклування).

Кваліфікація відповідної особи як матеріального законного представника на рівні матеріальної норми (СК України), за наявності юридичних фактів для матеріального законного представництва, обумовлює в неї існування статусу процесуального законного представника. Тобто наявність підстав для матеріального законного представництва, з урахуванням того, що процесуальне право «обслуговує» матеріальне, зумовлює наявність в особи і статусу процесуального законного представника, незалежно від вказівки про це на рівні процесуальної норми».

У цій справі до суду першої інстанції з позовом зверталася мати неповнолітніх - їх законний представник.

Підстави і порядок заміни законного представника судом унормовано ст. 63 ЦПК України.

На стадії розгляду справи в суді першої інстанції питання про заміну законного представника дітей не виникало і судом не вирішувалося.

Відповідних клопотань про заміну законного представника, зокрема від самих дітей (ч. 4 ст. 63 ЦПК України), до суду апеляційної інстанції не надходило, обставин, які унеможливлюють здійснення позивачкою ОСОБА_1 захисту прав та інтересів неповнолітніх дочок ОСОБА_7 , ОСОБА_6 . суд не встановив.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду не стосується прав, інтересів та (або) обов`язків заявника ОСОБА_4 , яка не брала участі у справі, вона не відноситься до представників жодного з учасників справи, не може бути визнана законним представником неповнолітніх ОСОБА_7 ОСОБА_6 у цій справі, а тому права на апеляційне оскарження рішення суду про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей у неї немає.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося,тому апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України необхідно закрити.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18.

Керуючись статтями 258-260, 362, 389 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 подану її представником ОСОБА_5 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03 червня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної ухвали.

Головуючий:

Судді: