ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 681/411/24

Провадження № 22-ц/4820/1806/24

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 681/411/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 18 липня 2024 року та додаткове рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального унітарного підприємства Понінківська селищна рада про зміну формулювання підстав звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ № 14 від 12.03.2024 про її звільнення з посади головного бухгалтера Комунального унітарного підприємства Понінківської селищної на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, змінити формулювання такого звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача вихідну допомогу (трьохмісячну заробітну плату в сумі 65325 грн., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.02.2024 по 12.04.2024 в сумі 38912,76 грн., а далі по день винесення судом рішення та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначала, що 20 червня 2019 року вона прийнята на посаду головного бухгалтера підприємства згідно наказу № 22. Однак, з липня 2022 року керівництво селищної ради розпочало до неї виявляти упереджене ставлення, а 25 березня 2023 року її було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України. На підставі рішення Полонського районного суду від 21 грудня 2023 року, яке набрало законної сили 19 березня 2024 року, її звільнення визнано незаконним та поновлено на попередній роботі, а з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Однак, після ухвалення вказаного рішення суду керівник підприємства ОСОБА_2 став не допускати її до роботи, затримувати виплату заробітної плати, тому вона 09 лютого 2024 року подала заяву про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, через порушення законодавства про працю, несвоєчасна виплата зарплати, проте керівник підприємства проігнорував подану заяву. 19 лютого 2024 вона повторно подала аналогічну заяву про звільнення з роботи, яка також не була задоволена. 21 лютого 2024 року, втретє, написала заяву в котрій просила звільнити її з роботи із вище зазначеної підстави та оскільки зі сторони керівництва не було прийнято рішення про звільнення, вона 07 березня 2024 року подала відповідачу вимогу звільнити її з роботи та здійснити повний розрахунок всіх виплат. передбачених ст. 116,117 КЗпП України і видати трудову книжку. 12 березня 2024 року керівником підприємства було видано наказ яким про звільнення з роботи на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогули без поважних причин.

Позивачка вважала, таке звільнення незаконним, оскільки на її думку відповідач повинен був звільнити її на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у вказаний нею в останній заяві строк - з 21 лютого 2024 року. Крім того, посилалася, що вона є матір`ю двох дітей до 14 років і має право на звільнення з роботи за власним бажанням. Також вказувала, що згідно довідки КУП № 105 від 10 квітня 2024 року розмір її середньоденного заробітку складає 1014 грн 02 коп, а оскільки кількість днів вимушеного прогулу становить 38 робочих днів, тому відповідач має їй виплати 38 912 грн 76 коп, а далі по день винесення судом рішення.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 18 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального унітарного підприємства Понінківської селищної ради витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

ОСОБА_1 не погодилася з рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 18 липня 2024 року та додатковим рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2024 року подала апеляційну скаргу, вважає судові рішенням незаконними та необґрунтованими. Апелянтка вказує, що вона не вимагала звільнити її з роботи та не перестала виходити на роботу із власно придуманого мотиву, а чітко керувалася законодавством про працю, на що була написана заява на звільнення, в якій вказала, що роботодавець порушив законодавство про працю, а саме п 5.7 Колективного договору підприємства, несвоєчасна виплата заробітної плати. Адже у п 5.7 вказано, що адміністрація зобов`язується виплачувати заробітну плату двічі на місяць до 7 числа кожного місяця, авансування проводити до 23 числа поточного місяця. За даними картки для виплат, чітко видно, 09 лютого 2024 року перерахована заробітна плата за січень 2024 року. Таким чином, відповідач звільнивши її з роботи за п 1 ст 40 КЗпПУ, за прогул без поважної причини, керувався в односторонньому порядку законодавством про працю, а свої зобов`язання щодо вчасної виплати заробітної плати не виконував. Крім того, відповідач підтвердив факт отримання ним заяви на звільнення від позивача, які були написані нею особисто в зареєстровані в Журналі реєстраційній підприємства, а тому керівник підприємства був ознайомлений з її наміром на звільнення саме згідно ч 3 ст 38 КЗпПУ, а саме через несвоєчасну виплату заробітної плати та порушення п 5.7 Колективного договору, а припинення трудових відносин саме з цієї підстави передбачає і виплату вихідної допомоги. Апелянта вважає, що в ході розгляду справи нею було доведено заявлені вимоги про зміну формулювання причин звільнення з огляду на допущені роботодавцем порушення трудового законодавства.

Також ОСОБА_1 посилається на незаконність ухваленого у справі додаткового рішення, оскільки відповідачем було порушено строк для подачі відзиву, поновлення якого суд мав би вирішити на підставі відповідної ухвали суду, але жодного процесуального рішення про поновлення строку суд не ухвалив, принаймні вона як позивач не була з ним ознайомлена. Крім того, ані відповідач, ані його представник не ознайомили її із поданим відзивом та клопотанням про поновлення строку для його подачі, тому не могла висловити свої заперечення щодо суми витрат на правничу допомогу, яку просив стягнути відповідач з неї їх користь.

З огляду на доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 просить скасувати рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 18 липня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та скасувати додаткове рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2024 року, відмовивши у задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу.

Представник Комунального унітарного підприємства Понінківської селищної ради - адвокат Іваницький А.М. подав відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували обов`язок відповідача звільнити її саме на підставі ч 3 ст 38 КЗпПУ, тому відсутність підстави вважати протиправним наказом про її звільнення згідно п 1 ст 40 КЗпПУ, а посилання позивача на подання нею заяв про звільнення на підставі ч 3 ст 38 КЗпПУ також не спростовують факту відсутності її на робочому місці без поважних причин. Таким чином, звільнення позивача з роботи здійснено законно, оскільки вона самовільно без поважних причин з 23.02.2023 не стала виходити на роботу, на пропозиції керівництва підприємства надати пояснення з приводу залишення роботи відмовилась, а тому такі дії ОСОБА_1 розцінені як прогул. Крім того, на подані позивачкою заяви, в яких вона просила звільнити її з роботи на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, відповідач надавав відповіді, в яких зазначав, що відсутнє підтвердження вчинення підприємством порушень умов колективного договору, а тому розірвання трудового договору із підстав на які вказувала в заявах позивачка не існує, та трудовий договір продовжував свою дію. Також представник відповідача вказує, що порушення підприємством трудового законодавства у вигляді невиплати вчасно заробітної плати та наявності заборгованості заперечувалося відповідачем та не підтверджено належними доказами. Навпаки відповідачем належними доказами було підтверджено факт відсутності ОСОБА_1 на роботі без поважних причин, що зафіксовано у відповідних актах, отже звільнення позивачки згідно п 1 ст 40 КЗпПУ, відповідає фактичним обставинам, крім того, прогули позивачки були зафіксовані і у табелі робочого часу, позивачка особисто отримала лист з проханням надати пояснення щодо своєї відсутності на робочому місці, однак не зробила цього. Позивач без надання будь яких пояснень відмовилася і від підписання наказу про звільнення з яким була ознайомлена у встановленому законом порядку.

Вважає законним також і додаткове рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2024 року, оскільки відзив на позов був направлений через систему Електронний суд і одночасно з цим направлений на адресу позивачки цінним листом з описом про вкладення, що підтверджується трекінгом відправлень АТ «Укрпошта», а позивач самостійно відмовилася від його отримання. Також, у направленому відзиві було заявлено клопотання про поновлення строку для його подачі і цей строк був поновлений протокольною ухвалою суду від 27 травня 2024 року. Крім того, в ході розгляду справи позивачка жодного клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу суду не подавала, а відтак погодилася із вказаним розміром судових витрат.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що позивачка з 13.06.2019 року була прийнята на посаду головного бухгалтера Комунального унітарного підприємства Понінківська селищна рада.

25.03.2023 її було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України.

Рішенням Полонського районного суду від 21.12.2023, яке набрало законної сили 19.03.2024, звільнення визнано незаконним та ОСОБА_1 поновлено на попередній роботі, з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

09.02.2024 позивачка подала керівнику Підприємству заяву, в якій вказала, що відповідач порушує законодавство про працю та умови колективного договору, а саме пункт 5.7 - несвоєчасна виплата та затримка виплати заробітної плати, у зв`язку з чим просила звільнити її з посади головного бухгалтера згідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України з 09.02.2024.

19.02.2024 відповідач на вище згадану заяву надав ОСОБА_1 відповідь, в якій зазначив, що вчинення Підприємством порушень умов колективного чи трудового договору не підтверджено судовим рішенням, яке на цей час набрало законної сили, а тому розірвання трудового договору із підстави на яку вказувала в заяві позивачка не виявлено, заява залишається без розгляду та трудовий договір продовжує свою дію.

19.02.2024 позивачка знову подала заяву на ім`я директора Підприємства в якій вказувала, що заробітна плата за січень 2024 року їй була виплачена несвоєчасно, порушено вимоги пункту 5.7 колективного договору та що попередня заява від 09.02.2024 залишена без розгляду, а тому просила звільнити її з посади головного бухгалтера на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 19.02.2024.

20.02.2024 відповідач на заяву ОСОБА_1 від 19.02.2024 року надав аналогічну відповідь, що й на заяву подану позивачкою 09.02.2024.

21.02.2024 позивач втретє подала роботодавцеві заяву на її звільнення з посади головного бухгалтера також із підстави передбаченої ч.3 ст. 38 КЗпП України, та цього ж дня отримала від відповідача відповідь, аналогічну попереднім.

З 22.02.2024 позивачка перестала виходити на роботу.

З актів про відсутність на роботі, табелів робочого часу за лютий, березень 2024 року вбачається, що у період з 23.02.24 по 12.03.2024 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі.

26.02.2024 директором Підприємства для позивачки направлено лист, в якому останній пропонувалось протягом 10 днів надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі з 23.02.2024. Даний лист ОСОБА_1 отримала 01.03.2024 року, про те будь-яких пояснень не надала, поважних причин відсутні не навела..

12.03.2024 наказом директора Підприємства № 14 позивачку звільнено з посади головного бухгалтера на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин)

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідач як роботодавець, звільняючи ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, не пов`язував її звільненням за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення, тобто відсутня згода іншої сторони трудових відносин на звільнення за цією підставою.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідач відмовився звільняти ОСОБА_1 за її неодноразовими заявами з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, тобто відсутня його згода на звільнення відповідача з цієї підстави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Задоволення позову ОСОБА_1 про зміну формулювання причин звільнення буде свідчити про порушення положень статті 235 КЗпП України, оскільки буде змінено не формулювання причини звільнення позивача, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин)» на «звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (у зв`язку з невиконанням Комунального унітарного підприємства Понінківська селищна рада законодавства про працю)».

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору та за прогул без поважних причин, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі. Таких вимог ОСОБА_1 не заявляла.

Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року в справі № 681/1629/18, від 22 травня 2024 року в справі № 161/8853/23.

За таких обставин висновки суду першої інстанції, про відмову в позові є законними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт не вимагала звільнити її з роботи та не перестала виходити на роботу із власно придуманого мотиву, а чітко керувалася законодавством про працю, на що була написана заява про порушення роботодавцем законодавства про працю, а відповідач, звільнивши її з роботи за п 1 ст 40 КЗпПУ, за прогул без поважної причини, керувався в односторонньому порядку законодавством про працю, з підстав, вказаних в мотивувальній частині постанови щодо обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права, не заслуговують на увагу та їх слід відхилити.

Також апеляційний суд відхиляє твердження апелянта про незаконність, ухваленого у справі додаткового рішення, через порушення відповідачем строку для подачі відзиву, поновлення якого суд мав би вирішити на підставі відповідної ухвали суду, не ознайомлення апелянта із поданим відзивом, через що вона не могла висловити свої заперечення щодо суми витрат на правничу допомогу, яку просив стягнути відповідач з неї їх користь.

Так, з справи вбачається, що відзив на позов був направлений через систему Електронний суд і одночасно з цим направлений на адресу позивачки цінним листом з описом про вкладення, що підтверджується трекінгом відправлень АТ «Укрпошта». У відзиві було заявлено клопотання про поновлення строку для його подачі і цей строк був поновлений протокольною ухвалою суду від 27 травня 2024 року.

Також колегія суд приймає до уваги, що в ході розгляду справи позивачка жодних клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу суду не подавала, а тому відсутні підстави для застосування норм ч.ч. 5. 6 ст. 137 ЦПК України щодо зменшення витрат витрат на правничу допомогу

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 18 липня 2024 року та додаткове рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 жовтня 2024 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова