Номер провадження: 22-ц/813/1419/24
Справа № 501/1200/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - Пасічник О.В. ,

представника ОСОБА_3 - Артем`євої К.М. ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Артем`євої Кристини Миколаївни в інтересах ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 квітня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначення права користування (виділення частки в натурі) і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначення права користування, -

в с т а н о в и в:

20 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 з вимогою про проділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначенням права користування (виділення частки в натурі), у якому просив суд:

припинити право спільної часткової власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 , загальною площею-66 кв.м, житловою площею - 39.2 кв.м, опис: літ. «А» - житловий будинок з прибудовою літ. «а» з ганком, прибудовою літ. « а2», прибудовою літ. «а3», літ. «Б» - літня кухня ( тимчасова) літ. «В», «Г», «Е», «К», «Л», «Р» - сараї ( тимчасові), літ. «Ж» - літній душ, літ. «Д» - вбиральня (тимчасова), №1 - цистерна, №2 - ворота;

припинити право спільної часткової власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,597 га, яка надана для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

розділити в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно Висновку №4/20 експертного будівельно-технічного, земельно-технічного, оціночно-будівельного дослідження за результатами судової експертизи, першому співвласнику в житловому будинку з часткою 1/2 ОСОБА_1 пропонується: веранда (літ. «а»), житловий будинок (літ. «А»), літня кухня (літ. «Б»), сарай (літ «Г»), вбиральня (літ. «Д»), сарай (літ. «К»), сарай (літ «Р»), частину Воріт «№2», зокрема, кухня площею - 4,4 кв.м, житлова площею - 13,6 кв.м, коридор площею 5,4 кв.м, кухня площею 8,5 кв.м, всього загальною площею складає 31,9 кв.м, житлова площа складає 13,6 кв.м, другому співвласнику в житловому будинку з часткою 1/2 ОСОБА_3 пропонується: житловий будинок (літ. «А»), веранда (літ. «а2»), тамбур ( літ «а3»), сарай ( літ «Ж»), сарай (літ. «Л»), цистерна «№1» частина Воріт «№2», зокрема житлова площею - 9,9 кв.м, житлова площею - 15,7 кв.м, веранда площею 7,3 кв.м, тамбур площею 1,2 кв.м, всього загальною площею 34,1 кв.м. житловою площею 25,6 кв.м.;

витребувати з ОСОБА_3 суму грошової компенсації за відмінність від ідеальної частки у володінні житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами в сумі 17 144 грн 50 коп.;

розділити в натурі земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0597 га, під житловою забудовою одно поверхового будинку, наданої для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташованою за адресою: АДРЕСА_2 , - першому співвласнику ОСОБА_1 з часткою 1/2 частини земельної ділянки, площею 299 кв.м, а саме; 69,0 кв.м, 106,0 кв.м, 86,0 кв.м, - ділянки під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами; 38,0 кв.м, (76 кв.м 1/2 - частка у ділянці загального користування з другим співвласником. Вхід на ділянки здійснюється з боку бічного фасаду ділянки, з вул. Набережна, через ворота «№2 » та ділянку загального користування співвласників. Другому співвласнику ОСОБА_3 з часткою 1/2 частини земельної ділянки, площею 299 кв.м, а саме; 261,0 кв.м ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудови; 38,0 кв.м, (76 кв.м 1/2 - частка у ділянці загального користування з другим співвласником. Вхід на ділянки здійснюється з боку бічного фасаду ділянки, з вул. Набережна, через ворота «№2 » та ділянку загального користування співвласників;

визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку під АДРЕСА_2 , як на окремий житловий будинок та присвоїти окремий номер;

визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку під АДРЕСА_2 як на окремий житловий будинок та присвоїти окремий номер;

визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки під АДРЕСА_2 , як на окрему земельну ділянку площею 299 кв.м та присвоїти окремий номер;

визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки під АДРЕСА_2 , як на окрему земельну ділянку площею 299 кв.м та присвоїти окремий номер.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., зареєстрованого в реєстрі за №1878, договору про поділ земельної ділянки, що є спільною частковою власністю від 23.08.2016, укладеного між ОСОБА_5 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_1 було поділено фактичне володіння та користування належної їм на праві спільної часткової власності земельної ділянки 0,1000 га, кадастровий номер :02:026:0139, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08, що розташована: АДРЕСА_2 .

У фактичному володінні та користуванні померлої ОСОБА_5 знаходилась та може бути виділена в натурі: земельна ділянка, площею 0,0202 га, що розташована: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): діл. №3 (Є-З (52,65), З-Г (3,84), Г-Ж (52,65), Ж-Е (3-84).

У фактичному володіння та користуванні ОСОБА_1 знаходиться та може бути виділена в натурі: земельна ділянка, площею 0,0201 га, що розташована: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): діл. №2 (Е-В (24,68, + 27,96), В-З (3,82), З-Є (52,65), Є-Е (3,82).

У фактичному володіння та користуванні померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_1 знаходиться та може бути виділена в натурі: земельна ділянка, площею 0,0597 га, що розташована: АДРЕСА_2 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): діл. №1 (А-Б (13,43), Б-Е (1,96 + 2,50), Е-Є (3,82), Є-Ж (3-84), Ж-Д (1,67 + 12,75), Д А (4,98 + 1,69 + 24,25 + 13,90 + 3,09 + 0,75 + 4,13 + 3,15 + 6,93 + 3,96 + 1,32).

На підставі Свідоцтва про прав власності згідно рішень Іллічівської міської ради від 22.09.2010 за №712 і від 18.11.2010 за №821 виданого замість договору купівлі-продажу від 21.10.1999 за №573 та свідоцтва про право власності від 07.09.1998 за №35717 та Витягу про Державну реєстрації прав за №28366938 від 15.12.2010, реєстраційний номер: 32370265 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , померлої ОСОБА_6 на належить 1/2 частини будинку і ОСОБА_1 на належить 1/2 частини будинку; загальною площею 66 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м, опис: літ. «А» - житловий будинок з прибудовою літ. «а» з ганком, прибудовою літ. «а2», прибудовою літ. «а3», літ. «Б» - літня кухня (тимчасова) літ. «В», «Г», «Е», «К», «Л», «Р» - сараї (тимчасові), літ. «Ж» - літній душ, літ. «Д» - вбиральня (тимчасова), №1 - цистерна, №2 - ворота.

Після смерті ОСОБА_5 , (свідоцтво про смерть від 17.10.2018, актовий запис №809) за заповітом складним померлою ІНФОРМАЦІЯ_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак З.І., реєстровий номер 9642, та заповітом складеним померлою ІНФОРМАЦІЯ_5 , який посвідчено приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., реєстровий номер 3270 (номер бланка ЕВІ 301697). ОСОБА_3 23.04.2019 приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. видано Свідоцтво про право на спадщину за №1127, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46616222 від 23.04.2019.

ОСОБА_3 (відповідач за первинним позовом), створюючи конфлікти щодо порядку поділу та користуванням майном, унеможливлює ОСОБА_1 розпоряджатись, користуватись та володіти 1/2 частиною, як житловим будинком, так і земельною ділянкою, що належать йому на праві приватної власності. З 2016 року не допускає ОСОБА_1 до користування та розпорядження своєю часткою. Не погоджується із здійсненним розподілом у користуванні власностю.

Тому, позивач за первинним позовом ОСОБА_1 змушений звернутись до суду із зазначеним позовом.

Відповідач (за первинним позовом) ОСОБА_3 первісний позов не визнав та 22 вересня 2021 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначення права користування, у якому просив суд:

відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та,

поділити майно, яке належить співвласникам ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відповідно до нотаріально засвідченої заяви про поділ майна від 31.07.2014 та нотаріально засвідченого договору поділу земельної ділянки від 23.08.2016.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що рішенням №459 виконавчого комітету від 28.08.1998 введено в експлуатацію будинок АДРЕСА_5 та видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на будинок НОМЕР_6 загальною площею - 103, 2 кв.м у т.ч. житлова - 62.4 кв.м, літня кухня «Б», сараї «В», «Г», «Е», вхід в підвал «Ж», теплиця «З».

На підставі рішення виконавчого комітету №528 від 29.09.1999 було оформлено право власності на самочинні об`єкти: сіни літ «а4», сарай літ «К», сарай літ «Л», гараж літ «М», сарай літ «И», уборная літ «Н» за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

12 жовтня 1999 року ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_7 , якому продала об`єкти приватної власності: літ. А - 1-2 житлова 14,0 кв.м, літ А - 1-3 житлова 12,8 кв.м, літ. II - коридор 6,6 кв.м, літ. а 4, IV - кухня 13,5 кв.м, V - коридор - 2,6 кв.м, літ. Е - сарай, літ. 3 - теплиця, літ. М - гараж, літ. І - сарай, загальною площею - 26,8 кв.м.

Згідно технічного паспорту від 24.12.1999 домоволодіння по АДРЕСА_1 з допоміжними спорудами належали ОСОБА_5 - 9/25, ОСОБА_1 - 7/50 та ОСОБА_7 1/2 частини.

Згідно рішення за №821 виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 18.11.2010 змінено адресу нумерацію будинку з 37-А на АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради за №821 від 18.11.2010 виправлено помилку у рішенні за №821 виконавчого комітету Іллічівської міської ради від 18.11.2010, та затверджено поділ домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на два окремих із наданням відповідних адрес:

житловому літ. «А» з верандами літ. «а», «а2», «а3» та споруди, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_5 залишилася адреса АДРЕСА_1 ;

житловому будинку літ. «А2» з прибудовами літ. «аІ», «а4», господарськими будівлями та прибудовою, що належить ОСОБА_7 , надана поштова адреса АДРЕСА_3 ;

видано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних долях свідоцтво про право власності на одноповерховий житловий будинок літ. «А» садибного типу: №1 - цистерну, № 2-ворота , за адресою: АДРЕСА_1 , замість договору купівлі-продажу від 21.10.1999, №7573 та свідоцтва про право власності від 07.09.1998;

видано ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на одноповерховий житловий будинок літ. «А2» садибного типу прибудовами літ. «а1», «а4» загальною площею 74,2 кв.м, у тому числі, житлова - 38,2 кв.м, господарчі будівлі: гараж літ. «М», літній душ літ. «О», споруда №3 - ворота, за адресою: АДРЕСА_3 , замість договору купівлі-продажу від 19.10.1999 за №7489.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

15 грудня 2010 року відповідно до державної реєстрації прав власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано по 1/2 частки спільної сумісної власності на житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, що розташована: АДРЕСА_1 .

31 липня 2014 року ОСОБА_5 і ОСОБА_1 уклали нотаріальну заяву про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна, за якою добровільно поділили майно та визначили порядок користування домоволодінням та земельною ділянкою.

Відповідно до Акту завіреному нотаріально сторони домовились, що:

у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться житлова прибудова літ. «А», господарчі будівлі, літня кухня літ. «Б» (тимчасова), сарай літ. В, Г, Е (тимчасові), літній душ літ. «Ж», господарчі споруди: 1/2 частка воріт № 2 ,

у фактичному користуванні ОСОБА_5 знаходиться: житловий будинок літ. «А» з прибудовами літ. «А» 2, 3, господарчі будівлі; вбиральня літ. а2, а3, господарчі будівлі вбиральня літ. Д (тимчасова, сарай літ. К, Л, Р, господарчі споруди: цистерна №1, 1/2 частини воріт №2.

Відповідно до нотаріально засвідченого договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю від 23.08.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 добровільно поділено земельну ділянку та встановлено, що у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_5 знаходиться - 0,0202 га, у фактичному володінні та користування ОСОБА_8 знаходиться - 0,0201 га.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 померла (актовий запис від 17.10.2018, реєстровий номер 809). За заповітом від 29.12.2016, який посвідчено приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М., реєстровий номер 3270 (номер бланка ЕВІ 301697). ОСОБА_3 23.04.2019, приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Перчеклій І.М. видано Свідоцтво про право на спадщину за №1127, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46616222 від 23.04.2019.

Всі права та обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті переходять до спадкоємців (ст. 1261 ЦК України), відтак до спадкоємця перешли усі права та обов`язки спадкодавця, тобто нотаріально посвідчені заява про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна від 31.07.2014 та договір поділу земельної ділянки, що є спільної часткової власністю, від 23.08.2016. Таким чином, даний первісний позов є безпідставним, оскільки поділ будинку та земельної ділянки проведений у позасудовому порядку.

24 листопада 2021 року адвокат Пасечник Олена В`ячеславівна в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_1 надала суду відзив на зустрічний позов, у якому зустрічні позовні вимоги не визнала та просила суд у задоволенні зустрічного позову відмовити.

09 грудня 2021 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 надав суду відповідь на відзив, у якому просив суд у задоволені первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

05 січня 2022 року адвокат Пасечник Олена Вячеславівна в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , у якому просила суд у задоволенні зустрічного позову відмовити первісний позов задовольнити.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 квітня 2023 року первинні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначення права користування (виділення частки в натурі) - задоволено.

Суд припинив право спільної часткової власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 , загальною площею - 66 кв.м, житловою площею - 39,2 кв.м, опис: літ. «А» - житловий будинок з прибудовою літ. «а» з ганком, прибудовою літ. « а2», прибудовою літ. «а3», літ. «Б» - літня кухня (тимчасова) літ. «В», «Г», «Е», «К», «Л», «Р» - сараї (тимчасові), літ. «Ж» - літній душ, літ. «Д» - вбиральня (тимчасова), №1 - цистерна, №2 - ворота;

припинив право спільної часткової власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,597 га, яка надана для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

розділив в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 , першому співвласнику в житловому будинку з часткою 1/2 ОСОБА_1 пропонується: веранда (літ. «а»), житловий будинок (літ. «А»), літня кухня (літ. «Б»), сарай (літ «Г»), вбиральня (літ. «Д»), сарай (літ. «К»), сарай (літ «Р»), частину Воріт «№2», зокрема, кухня площею - 4.4 кв.м, житлова площею - 13.6 кв.м, коридор площею - 5.4 кв.м, кухня площею 8.5 кв.м, всього загальною площею складає 31.9 кв.м, житлова площа складає 13.6 кв.м;

другом співвласнику в житловому будинку з часткою 1/2 ОСОБА_3 : житловий будинок (літ. «А»), веранда (літ. «а2»), тамбур ( літ «а3»), сарай (літ «Ж»), сарай (літ. «Л»), цистерна «№1», частина воріт «№2», зокрема житловою площею - 9.9 кв.м, житлова площею - 15.7 кв.м, веранда площею 7.3 кв.м, тамбур площею 1.2 кв.м, всього загальною площею 34.1 кв.м, житловою площею 25.6 кв.м;

стягнув з ОСОБА_3 суму грошової компенсації за відмінність від ідеальної частки у володінні житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами у сумі 17 144 грн 50 коп.;

розділив в натурі земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,0597 га, під житловою забудовою одно поверхового будинку, наданої для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташованою за адресою: АДРЕСА_2 - першому співвласнику ОСОБА_1 з часткою 1/2 частини земельну ділянку, площею 299 кв.м, а саме; 69,0 кв.м,106,0 кв.м, 86,0 кв.м, - ділянки під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами; 38,0 кв.м, (76 кв.м /2 - частка у ділянці загального користування з другим співвласником. Вхід на ділянки здійснюється з боку бічного фасаду ділянки, з вул. Набережна, через ворота «№2 » та ділянку загального користування співвласників,

другому співвласнику ОСОБА_3 з часткою 1/2 частини земельну ділянку, площею 299 кв.м, а саме; 261,0 кв.м ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудови; 38,0 кв.м, (76 кв.м / 2 - частка у ділянці загального користування з другим співвласником. Вхід на ділянки здійснюється з боку бічного фасаду ділянки, з вул. Набережна, через ворота «№2 » та ділянку загального користування співвласників;

визнав за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку під АДРЕСА_2 , як на окремий житловий будинок та присвоїв окремий номер;

визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку під АДРЕСА_2 як на окремий житловий будинок та присвоїв окремий номер;

визнав за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки під АДРЕСА_1 , як на окрему земельну ділянку площею 299 кв.м та присвоїв окремий номер;

визнав за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки під АДРЕСА_1 , як на окрему земельну ділянку площею 299 кв.м та присвоїв окремий номер;

стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000 грн (тринадцять тисяч гривень 00 копійок).

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначенням права користування - задоволено частково.

Суд поділив майно, яке належить співвласникам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відповідно договору поділу земельної ділянку, що є спільною частковою власність від 23 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №1878. В іншій частині позовних вимог зустрічного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Артем`євої Кристини Миколаївни в інтересах позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Пасечник Олени Вячеславівни в інтересах позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша-друга статті 319 ЦК України).

Згідно частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Стаття 357 ЦК України регулює питання визначення часток у праві спільної часткової власності, зокрема: частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

За змістом статі 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, що передбачено статтею 361 ЦК України.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (частина перша статті 377 ЦК України).

Згідно статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду.

Статтею 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Учасник спільної часткової власності відповідно до розміру своєї частки має право на доходи від використання спільної земельної ділянки, відповідає перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільною земельною ділянкою, і повинен брати участь у сплаті податків, зборів і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільної земельної ділянки.

При продажу учасником належної йому частки у спільній частковій власності на земельну ділянку інші учасники мають переважне право купівлі частки відповідно до вимог закону.

У статті 120 ЗК України (у редакції на момент набуття права власності на спірний житловий будинок у позивача) зазначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначений Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55 (далі - Інструкція).

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Розділ 3 цієї Інструкції визначає порядок проведення робіт з розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах, при цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

При розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо (пункти 3.1, 3.2, 3.4 Інструкції).

Пунктом 3.3 Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу за первинним позовом ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області від 23.08.2016, реєстровий номер 1878, договору поділу ділянки, що є спільною частковою власністю належить на праві власності земельна ділянка 0.0201 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, (присадибна ділянка) ділянка № НОМЕР_4 (ЕВ (24.68 + 27,96) В-З (3,82), З-Є (52,65), Є-Е (3.82)) і у спільному володінні та користування з відповідачем за первинним позовом ОСОБА_3 в рівних частках по 1/2 частині знаходиться та може бути виділена земельна ділянка 0.0597 га для цільового призначення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель (присадибна ділянка) ділянка №1 (А-Б (13,43), Б-Е (1.96 + 2.50), Е-Є (3.82), З-Ж (1.67 + 12.75), Д- (4.98 + 1.69 + 24.25 + 13.90 + (3.09 + 0.75 + 4.13 + 3.15 + 6.93 + 3.96 + 1.32) (т. 1 а.с. 16-72).

Позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 за заповітом від 29.12.2016, складеним померлою ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського нотаріального округу Одеської області від 23.08.2016, реєстровий №1878, договору поділу ділянки, що є спільною частковою власністю належить на праві власності земельна ділянка 0.0202 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд,( присадибна ділянка)ділянка№ НОМЕР_5 (Є-З (52,65), З-Г (3,84), Г-Ж (52,65), Ж-Є (3,84) і у спільному володінні та користування з відповідачем за первинним позовом ОСОБА_1 рівних частках по 1/2 частині знаходиться та може бути виділена земельна ділянка 0.0597 га для цільового призначення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель (присадибна ділянка) ділянка №1 (А-Б (13,43), Б-Е (1.96+2.50), Е-Є (3.82), З-Ж (1.67+12.75), Д (4.98 + 1.69 + 24.25 + 13.90 + (3.09 + 0.75 + 4.13 + 3.15 + 6.93 + 3.96 + 1.32) (т. 1, а.с. 158-164).

Судом прийняв до уваги Висновок 4/20 судового експерта Проскуровського Володимира Петровича (свідоцтво №1337 від 24.04.2009) експертного будівельно-технічного, земельно - технічного, оціночного - будівельного дослідження за результатами судової експертизи від 28.12.20202 року для вирішення даного спору у якому встановлено можливий поділ та виділ 1/2 частки з виділенням в натурі.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про задоволення первинного позову та часткового задоволення зустрічного позову.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що є правові підстави для поділу житлового будинку та земельної ділянки згідно запропонованим експертом варіантом розподілу спірного житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами з компенсацією за відступ від частки та є підстави для зміни порядку поділу житлового та користування спірною земельною ділянкою, встановленого у позасудовому порядку згідно із нотаріально посвідченими заявою про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна від 31.07.2014 та договором поділу земельної ділянки, що є спільної часткової власністю, від 23.08.2016.

Й, навпаки, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 спростовані підстави первісного позову та доведено належним чином підстави зустрічного позовом про те, що порядок поділу житлового будинку та користування спірною земельною ділянкою, встановлений за згодою співвласників: позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_5 , у позасудовому порядку згідно нотаріально посвідченою заявою про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна від 31.07.2014 та договором поділу земельної ділянки, що є спільної часткової власністю, від 23.08.2016.

Колегія суддів вважає, судом першої інстанції в порушення положень статті 265 ЦПК України не надано мотивованої оцінки, кожному аргументу наведеному позивачем за зустрічним позовом щодо наявності підстав для відмови у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Так, апеляційним судом встановлено, що 31 липня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали нотаріально посвідчену заяву про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна, за якою добровільно поділили майно та визначили право користування домоволодінням та земельною ділянкою.

Відповідно до Акту завіреному нотаріально сторони домовились, що

у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться житлова прибудова літ. «А», господарчі будівлі літня кухня літ. «Б» (тимчасова), сарай літ. В, Г, Е (тимчасові) літній душ літ. «Ж», господарчі споруди 1/2 частка воріт № НОМЕР_4 ;

у фактичному користуванні ОСОБА_5 знаходиться: житловий будинок літ. «А» з прибудовами літ. «А» 2,3, господарчі будівлі; вбиральня літ. а2, а3, господарчі будівлі вбиральня літ. Д (тимчасова, сарай літ. К, Л, Р, господарчі споруди: цистерна №1, 1/2 частини воріт №2.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю від 23.08.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 добровільно поділено земельну ділянку, за яким встановлено, що:

у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_5 знаходиться - 0,0202 га,

у фактичному володінні та користування ОСОБА_1 знаходиться - 0,0201 га.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

Всі права та обов`язки, які належали спадкодавцю ОСОБА_5 на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті переходять до спадкоємців (ст. 1261 ЦК України), відтак до спадкоємця перешли усі права та обов`язки спадкодавця, тобто за нотаріально посвідченими заявою про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна від 31.07.2014 та договором поділу земельної ділянки, що є спільної часткової власністю, від 23.08.2016.

Вказаний порядок поділу житлового будинку та земельної ділянки є обов`язковим для сторін у справі.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що встановлений за згодою співвласників порядок поділу житлового будинку та земельної ділянки порушує його права. Наданий позивачем висновок експертного дослідження є одним із доказів і не підтверджує підстави первісного позову.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №520/1305/16 (провадження №61-29620св18) Верховний Суд виходив з того, що «правова природа спільної часткової власності полягає у тому, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення обсягу прав співвласників. Кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Порядок користування майном, який складається між співвласниками, не завжди відповідає їх ідеальним часткам у праві власності, тобто виникає відхилення розміру реальної частки від ідеальної, проте такий порядок користування не змінює розмір частки співвласника у праві спільної власності, визначений правовстановлюючими документами».

У постанові від 29 квітня 2020 року у справі №509/4644/15-ц (провадження №61-11700св19) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

При цьому, враховуючи принцип неподільності долі переходу нерухомого майна та земельної ділянки, на якій воно розташоване, необхідно зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває особа».

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що спірне нерухоме майно, що є об`єктом спільної сумісної власністю сторін у справі, поділено за згодою співвласників: позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 та спадкодавцем ОСОБА_5 , у позасудовому порядку згідно із нотаріально посвідченими заявою про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна від 31.07.2014 та договором поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, від 23.08.2016. Підстав для зміни вказаного порядку поділу нерухомого майна не встановлено.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем ОСОБА_1 , у даному випадку в судовому засіданні позивачем ОСОБА_3 доведено належним чином, що відповідач порушив його права на поділ майна, що є об`єктом спільної часткової власності, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_3 порушує його права на здійснення права власності на належну йому частку будинку та земельної ділянки, тому його право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач за зустрічним позовом отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, первісні позовні вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом є незаконними та не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Зустрічні позовні вимоги є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом поділу майна, яке належить співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до нотаріально посвідченою заявою про підготовку висновку щодо технічної можливості поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна від 31.07.2014 та договором поділу земельної ділянки, що є спільною частковою власністю, від 23.08.2016.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 183, 358, 367 ЦК України та статті 88 ЗК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Артем`євої Кристини Миколаївни в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначення права користування (виділення частки в натурі) залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ житлового будинку та земельної ділянки в натурі між власниками та визначення права користування задовольнити.

Поділити майно, яке належить співвласникам ОСОБА_1 і ОСОБА_3 відповідно до нотаріально засвідченої заяви про поділ майна від 31 липня 2014 року та нотаріально засвідченого договору поділу земельної ділянки від 23 серпня 2016 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 жовтня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк