Справа № 509/2748/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

31 травня 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 6000 доларів США та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення до дня ухвалення судового рішення; та стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 6000 доларів США. Відповідно до усної домовленості, ОСОБА_2 зобов`язувався в строк до 01 лютого 2019 року повернути борг. Наприкінці січня 2019 року відповідач перестав відповідати на телефонні дзвінки, а починаючи з кінця грудня 2018 року ОСОБА_2 уникав будь-яких зустрічей із позивачем. 17 квітня 2019 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення боргу в розмірі 6000 дол. США протягом 30 днів з моменту отримання зазначеної вимоги.

Відповідач добровільно не повертає борг, ухиляється від будь-яких переговорів щодо врегулювання спору та повернення грошових коштів. При цьому, позивач зазначив, що у зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договором позики від 29.11.2018 року щодо повернення суми позики, Позивач має право на суми боргу з врахуванням інфляційних 3% річних від суми позики у відповідності до ст. ст. 625, 1048 ЦК України. В наступному, позивач відмовляється від стягнення 3% річних і просить суд задовольнити позовну заяву в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 6000 доларів США за договором позики від 29.11.2018р.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2019 року (суддя Козирський Є.С.) позовна заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 6000 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1590,00 гривень.

Рішення суду від 03 жовтня 2019 року набрало законної сили 04 листопада 2019 року.

08 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про скасування заочного рішення суду від 03 жовтня 2019 року.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року заява ОСОБА_2 про скасування заочного рішення була задоволена, заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2019 року було скасовано.

Автоматичною системою документообігу суду справу розподілено судді Жижка О.

У зв`язку із прийняттям заяви про відставку, справу було перерозподілено на суддю ОСОБА_3 .

В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, представник надав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги не підтримують, просив суд в задоволенні позову відмовити та розглянути справу без їх участі.

В обґрунтування своєї правової позиції відповідач надав до суду пояснення в заяві про скасування заочного рішення, також просив суд приєднати до матеріалів цивільної справи додаткові докази стосовно підтвердження своєї позиції щодо укладення договору на ремонт катамарану.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов про стягнення боргу за договором позики не обґрунтованим, не доведеним і таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 29.11.2018 року відповідач ОСОБА_2 завірив своїм підписом розписку про отримання у ОСОБА_1 6 000 (шість тисяч) доларів США. При цьому зміст розписки не містить зобов`язань щодо повернення грошових коштів.

З детального аналізу змісту боргової розписки не вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, зобов`язання щодо повернення коштів, підпис відповідача.

Викладені позивачем обставини в позові того факту, що відповідно до усної домовленості, відповідач зобов`язувався в строк до 01 лютого 2019 року повернути борг, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються доданими відповідачем додатковими доказами.

Так відповідач додав до справи: скріншот з Інтернет ресурсу «You control», з якого вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та КВЕДом 33.15 Ремонт і технічне обслуговування суден і човнів. Саме під час здійснення підприємницької діяльності яка виразилася в домовленості з позивачем та двома його компаньйонами ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) у наданні ремонтних послуг катамарана, відповідач отримав 6000 тисяч доларів США для здійснення ремонтних робіт.

Будучі інвалідом 3 групи, відповідач власноручно позбавлений можливості написати розписку, тому за пропозицією позивача, її було написано, а відповідач її лише підписав, не читав, так як гроші дійсно отримав. Ніякого договору позики відповідач не укладав. В борг гроші не брав. Також, відповідачем до справи додані копія договору про надання послуг від 03.12.2019 року, який відповідач пропонував укласти власникам катамарану і додаток до договору надання послуг з найменуванням послуг (ремонтних робіт), які необхідно провести для відновлення катамарана.

Під час виконання ремонтних робіт катамарану, відповідач отримав 6000 тисяч доларів США для здійснення ремонтних робіт, для чого винайняв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими виїхали до острову Антигуа (держава Антигуа та Барбуда). Копії квитків, що підтверджують проїзд до місця ремонту катамарана, наявні у відповідача копії паспортів з візами, переписка та листування з фотографіями пошкодженого катамарана, копією договору, що збереглися з цього питання і підтверджують факт укладення між позивачем та відповідачем договору про надання послуг.

Суд вважає надані відповідачем електронне листування доказами істотними для правильного вирішення справи, які підтверджують наявні між сторонам відносини, ведення певних перемовин з ремонту катамарану, обговорення умов укладення договору надання послуг, які унеможливлюють посилання позивача та його представника на укладений між сторонами договір позики і підтверджують доводи відповідача.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання/повернення коштів.

Зазначені правові висновки узгоджується з висновками Верховного Суду викладеним у постанові від 13 вересня 2023 року до Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 754/3591/21, провадження № 61-7591св23 (ЄДРСРУ № 113454646) та від 30 серпня 2023 року у справі № 201/15760/16-ц, провадження № 61-5076св23 (ЄДРСРУ № 113156381) до суд досліджував питання щодо особливостей стягнення заборгованості за борговими розписками.

Ці висновки суду враховується судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Як свідчить практика розгляду справ такої категорії Верховним Судом, підтвердження отримання грошових коштів не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Верховний Суд у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), вирішуючи подібний спір, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій у справі про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що зі змісту дослідженої судами розписки не вбачалося отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг й не встановлено обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу.

Верховний Суд також зазначає, що саме сторони правочину несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину. У разі різночитання вони не позбавлені права звернутися до суду з вимогою про тлумачення правочину відповідно до положень статті 213 ЦК України. Суд з власної ініціативи вирішувати вказане правове питання не може (частина друга статті 213 ЦК України, частина перша статті 13 ЦПК України).

Таким чином в даному спорі суд дійшов до висновку, що перевірка справжньої правової природи правочину (боргової розписки) не дала суду підстав вважати цю розписку договором позики, а факт укладення Договору позики у розмірі 6 000 доларів США між Позивачем та Відповідачем не підтверджено,тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12,13,47,51,18,76,81,258,259,263-265,274,279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Суддя А.І. Бочаров