Провадження № 2-о/752/714/24
У Х В А Л А

Іменем України

11 жовтня 2024 року суддя Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Іванчихін Сергій Ігорович, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

До Голосіївського районного суду м. Києва 04.10.2024 від ОСОБА_1 надійшла заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме самостійного повного утримання та проживання ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження з указаною заявою, посилаючись на положення ст. ст. 293, 315 ЦПК України, у якій просить встановити факт самостійного утримання та проживання із неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Метою встановлення даного факту заявником зазначено самостійне вирішення питання тимчасового виїзду за межі України доньки ОСОБА_3 для оздоровлення та відпочинку за межами України з обов`язковим інформуванням її матері ОСОБА_2 , вирішення житлових питань, дана необхідність виникла також у зв`язку з тим, що матір ОСОБА_2 виїхала за кордон та не надає дозвіл на виїзд їх дитини.

На обґрунтування викладених вимог, заявник зазначив, що з 26 листопада 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року.

Під час шлюбу у сторін народилася донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник вказує, що ОСОБА_3 після розлучення батьків, продовжує проживати з ним, він самостійно займається його вихованням та утриманням.

Мати ОСОБА_2 перебуває за кордоном, участі у вихованні дитини та її утриманні не бере та не бажає цього робити, аліменти на дитину не сплачує.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року у справі №752/11683/22 було визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із батьком- ОСОБА_1 за місцем його реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішенням суду встановлено, що: "після припинення спільного проживання сторін, дитина ОСОБА_3 , 2009 р.н. залишилась з батьком і проживає з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження житлово-комунальних умов від 21 лютого 2023 року позивачем для дитини створені належні умови для проживання, виховання та розвитку. Батько задовольняє базові та психоемоційні потреби малолітньої в повній мірі. Він здатен виконувати батьківські обов`язки. Малолітня ОСОБА_3 забезпечена всім необхідним для повноцінного розвитку та виховання.

Дитина навчається дистанційно в 8-му класі Кострижівського поопрного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Кострижівської селищної ради, що підтвердив довідкою.

ОСОБА_1 на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Працює в військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія і має стабільний дохід.

Дитина ОСОБА_3 , даючи письмові пояснення, виявила бажання проживати з батьком.

Відповідачка ОСОБА_2 не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з батьком, про що вона зазначила у заяві до суду.

Згідно з висновком про визначення місця проживання дитини № 100-3028 від 22.03.2023 року орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 ".

Ознайомившись із заявою та долученими до неї матеріалами, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; 2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право ( постанови Верховного суду від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 у справі №536/1039/17, від 22.04.2020 у справі №200/14136/17).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: 1) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; 2) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Спір про право необхідно розуміти як певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Аналогічні положення містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 № 5.

Суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту виховання батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

З огляду на обставини справи слід зробити висновок, що вимога про встановлення факту самостійного виховання дитини не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій (бездіяльності) матері дитини, оскільки вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про позбавлення особи батьківських прав, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України.

Згідно зі ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, окрім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Слід також зазначити, що сімейні відносини, як вид суспільних відносин, складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Разом з тим, у силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Суд зауважує, що позбавлення або обмеження одного з батьків права на виховання дитини є спором про право та виключає розгляд справи у порядку окремого провадження.

Так, у якості обґрунтування доведеності вищевказаних фактів заявник посилається на невиконання матір`ю її батьківських обов`язків, що підлягає доведенню в судовому засіданні та, відповідно до вимог ст. 155 СК України, може мати для останньої негативні наслідки у виді притягнення її до відповідальності, суттєво впливає на її права та обов`язки в подальшому, а, отже, містить ознаки спірності правовідносин.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі суду від 27.02.2024 у справі № 196/1326/23 (провадження № 61-2160ск24) при розгляді касаційної скарги в справі за заявою заявника про встановлення факту спільного проживання батька та дитини неповною сім`єю, встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини, зазначивши, що згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України. Верховний суд зазначив, що по вказаній справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість розгляду заявлених заявником вимог у порядку окремого провадження, оскільки із заяви вбачається спір про право, який виникає з сімейних правовідносин та має розглядатися в позовному провадженні.

Разом з тим, суддя зазначає, що заявником вказано про необхідність забезпечення прав малолітньої дитини на перетин кордону без дозволу матері, як однієї з підстав встановлення даного факту. При цьому відповідно до п. 2 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 № 724), виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів.

Однак, віднесення військовозобов`язаних до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації є дискреційними повноваженнями Територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, та суд не може перебирати на себе повноваження інших органів влади, фактично підміняючи їх, при цьому рішення таких органів можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, зважаючи на встановлені у даній справі обставин, а також на мету подання заяви про встановлення факту самостійного утримання та проживання із неповнолітньою донькою, заявлені ОСОБА_1 вимоги не є вимогами, які пов`язані зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому, не підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження на підставі ст. ст. 293, 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження в справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Керуючись ст. ст. 258-261, 293, 315, 353 КПК України, суддя,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Іванчихін Сергій Ігорович, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення факту що має юридичне значення.

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Копію ухвали, разом матеріалами заяви, надіслати заявнику не пізніше наступного дня після її постановлення. Копію заяви залишити в матеріалах справи.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання суддею.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В. Слободянюк