судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
09 вересня 2024 року
справа № 671/1543/21
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: судді-доповідача - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І. (висловив окрему думку), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , касаційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення. Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 20 червня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 листопада 2023 року залишив без змін.
Об`єднана палата зазначила:
«звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 зазначала про намір набути у власність належну відповідачу 1/4 частину у праві власності на неподільну річ, шляхом внесення її вартості на депозитний рахунок суду. Натомість ОСОБА_4 заперечував проти заявлених позовних вимог, зокрема щодо реалізації позивачкою правової конструкції набуття права власності на незначну частку іншого співвласника у спільному неподільному майні. Отже метою поданого позову у справі, що переглядається, є набуття права власності на частку у нерухомому майні, яка є незначною та належить іншому співвласнику. Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права). Набуття права власності позивачкою на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків. Крім того, визнання права застосовується не лише у разі наявності порушення такого права, а також у разі його невизнання чи оспорення, що узгоджується з частиною першої статті 15 та статтею 392 ЦК України.
Право ОСОБА_5 на набуття права власності на незначну частку ОСОБА_4 у праві спільної власності на неподільну річ, не визнається та оспорюється відповідачем у справі, що переглядається. Зазначене зокрема і стало підставою для заявлення позовної вимоги про визнання права власності на належну відповідачу частку.
[…] З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що вимога про визнання за позивачкою права власності на раніше належну відповідачу незначну частку у праві спільної власності на неподільне майно є тією вимогою, яка забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призводить до остаточного вирішення спору між сторонами. […]
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню.
З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки».
І. Загальні заперечення
1.1. Мене останнім часом не полишає переконання, що досить часто судове рішення приймається не задля вирішення спору між сторонами, а тільки для державного реєстратора. Тобто, щоб в державного реєстратора не виникало сумнівів в тому що особа набула на підставі рішення суду право. Хоча очевидно, що рішення суду, як правомірна приватно-правова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню. І вимога про визнання права (визнання права власності) не має заявлятися лишень для унеможливлення «непорозумінь» з державним реєстратором. Державний реєстратор
1.2. У вересні 2021 року позивачка звернулася з позовом до відповідача про припинення права на частку відповідача в спільному майні та визнання за позивачкою на належну відповідачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру (див. а. с. 7, том 1).
1.2.1. Як свідчить аналіз як позову (див. а. с. 2 - 7, том 1), так й інших матеріалів справи, позивачка жодних обставин чому саме потрібно задовольнити вимогу про визнання за позивачкою на належну відповідачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру не вказувала та не пояснювала власне існування спору в цій частині між нею та відповідачем.
1.3. Натомість суди позов задовольнили повністю.
1.3.1. Як же міркували суди при задоволенні вимоги про визнання за позивачкою на належну відповідачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру?
1.3.3. Слід підкреслити, що аналіз рішення суду першої інстанції свідчить, що власне жодного мотиву щодо задоволення позову в частині визнання за позивачкою на належну відповідачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру в ньому немає.
1.3.5. Необхідно також підкреслити, що аналіз постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що власне жодного мотиву щодо задоволення позову в частині визнання за позивачкою на належну відповідачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру в ній відсутнє.
1.3.6. Складається таке враження, що суди при задоволенні позову в частині визнання за позивачкою на належну відповідачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру імпліцитно (приховано) погодилися з цією вимогою позову.
1.3.6. І як не парадоксально, саме з такими мотивами судів погодилася і Об`єднана палата, навіть не змінивши мотивувальну частину судових рішень в частині визнання за позивачкою на належну відповідачу частку в праві спільної часткової власності на квартиру.
Сутнісні заперечення щодо мотивів Об`єднаної палати
2. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
2.1. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
2.2. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).
2.3. Рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватно-правова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 201/2288/20 (провадження № 61-7154св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 березня 2023 року в cправі № 910/5501/21)).
2.3. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
2.6. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
2.5. Обміркувавши викладене слід зауважити, що:
припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників чи співвласника підставою набуття права на частку;
рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку;

визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право;

у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права;

саме тому недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) одночасно.

3. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зазначено, що:

«29. […]Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що предметом позову у цій справі є припинення права Інституту на частку у спільному майні (цілісному майновому комплексі заводу «CIMBRIA»), присудження на його користь грошової компенсації за цю частку та визнання права власності на неї за позивачем. […]

33. Частиною першою статті 365 Цивільного кодексу України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга цієї статті). […]

60. Щодо вимог позивача про визнання за ним права на спірну 1/214 частку в нерухомому майні - цілісному майновому комплексі заводу «CIMBRIA», Велика Палата Верховного Суду зазначає наступне.

61. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

62. За змістом статей 316, 317, 392 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

63. При цьому підстави набуття права власності врегульовано статтею 328 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

64. Оскільки у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності Інституту на 1/214 частки у праві спільної власності на це нерухоме майно (визнати право на яку за собою позивач просить суд) відмовлено, то не підлягає задоволенню і вимога про визнання права власності позивача на цю частку.

65. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи та в межах доводів касаційної скарги, вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права - припустилися неправильного тлумачення приписів статті 365 Цивільного кодексу України, оскільки припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності, як про це зазначили суди попередніх інстанцій.

66. Проте вказане не вплинуло на правильність висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про припинення права особи на частку у спільному майні, присудження на її користь грошової компенсації за цю частку та визнання права власності на неї за позивачем».

3.1. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20) вказано, що:

«77. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

78. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

79. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

80. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

81. Спірні правовідносини у цій справі стосуються застосування приписів частини другої статті 777 Цивільного кодексу України щодо переважного права наймача на придбання орендованого ним майна у разі його продажу.

82. У цій справі позивачка, прагнучи захистити своє переважне право, звернулась до суду з двома вимогами: про переведення прав та обов`язків покупця та про визнання права власності на майно. Таким позовним вимогами відповідають два різні способи захисту: зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) та визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 цього Кодексу).

83. При цьому позивачка, пред`являючи другу позовну вимогу, не захищає право власності, яке в неї вже виникло з відповідної підстави, а просить визнати за собою право власності, яке вона бажає набути.

84. Натомість відповідно до частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Однак цивільне законодавство не передбачає права орендаря звернутись до суду за визнанням права власності, яке він бажає набути в порядку захисту переважного права на придбання предмета оренди згідно із частиною другою статті 777 Цивільного кодексу України. Договір оренди частини спірного павільйону, укладений позивачкою та відповідачем, також не закріплює права орендаря звернутись до суду з позовом про визнання права власності.

4. Аналіз висновків Великої Палати Верховного Суду свідчить, що:

у справі № 908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновками судів про відмову у визнанні права на частку, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про припинення права на частку (у задоволенні якої відмовлено). Тобто Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що вимога про визнання права на частку (похідна вимога) може бути одночасно поєднана із вимогою про припинення права на частку (основна вимога);

у справі № 909/337/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право власності виникає на підставі рішення суду про переведення прав та обов`язків покупця (частина п`ята статті 11 ЦК України), а тому вимога про визнання права власності не захищає таке право;

зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду є взаємовиключними щодо розуміння частини п`ятої статті 11 ЦК України та такого способу захисту як визнання права;

очевидно, що за наявності взаємовиключних висновків Великої Палати Верховного Суду, Об`єднана палата була позбавлена функціональної компетенції увалювати постанову про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

5. Європейський суд з прав людини зауважив, що судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року).

5.1. «Ми рухаємось в напрямку того, щоб касаційний суд не був джерелом невизначеності судової практики і судові рішення касаційного суду були, розумно передбачуваними. Навіщо потрібна розумна передбачуваність судових рішень? Очевидно, що особа, чи фізична чи юридична, має можливість прогнозувати як буде вирішено її спір. Це одне з основних завдань, яке дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим» (див. ОСОБА_6 . Принцип юридичної визначеності в практиці Верховного Суду // Слово Національної школи суддів України. - 2021. - № 5 (спеціальний випуск). - С. 66 - 77.).

5.2. Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року).

5.3. Навряд чи таке застосування та тлумачення частини п`ятої статті 11 ЦК України та такого способу захисту як визнання права дозволяє зробити вирішення спору прогнозованим.

5.4. Верховний Суд є найвищим судому системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

5.5. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).

6. Тому Об`єднаній палаті належало постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступу від висновків, що зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Суддя В. І. Крат