Провадження №2/523/795/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 міста Одеси, клопотання представника відповідача адвоката Бабійчук І.В. про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до народного депутата України ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, стягнення компенсації,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до народного депутата України ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, стягнення компенсації.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.08.2022 року матеріали вказаної вище справи надіслані за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси в порядку ст.31 ЦПК України.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Далеко К.О. від 22.09.2022 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, та відкрито загальне позовне провадження у вказаній вище справі, призначено підготовче судове засідання.

05.12.2022 року від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі з підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки в його електронний кабінет, із заявами та клопотаннями до суду не звертався.

Представник відповідача до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про проведення судового засідання без його участі. Також зазначив про тривалість розгляду справи, та просив розглянути його клопотання про закриття провадження у справі, вимоги якого підтримує з підстав наведених у клопотанні.

За наведених обставин, суд вважає, що судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновків про вирішення питання закриття провадження у справі за відсутності сторін, за наявними матеріалами справи.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, суд прийшов до наступного висновку.

Предметом розгляду суду є наступні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2

- зобов`язати народного депутата України ОСОБА_2 розглянути звернення позивача від 09.09.2021 року, у відповідності із чинним законодавством;

- зобов`язати народного депутата України ОСОБА_2 внести проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту», що доданий до звернення від 09.09.2021 до Верховної Ради України;

- зобов`язати народного депутата сплатити компенсацію на користь позивача у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 підготовив проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту».

В подальшому, 09.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до депутатів Верховної Ради України із заявою, в якій на підставі ст. 5, 75, 93 Конституції України просив внести розроблений ним законопроект до Верховної Ради України, та у списку авторів законопроекту зазначити відомості про нього, як про автора законопроекту.

В додатках до заяви зазначено проект закону, пояснювальна записка, порівнювальна таблиця.

Листом № 336-1133/21 від 23.09.2021 року народний депутат України ОСОБА_2 повідомив, що звернення ОСОБА_1 щодо підготовленого ним проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту» розглянуто, доводи та додаткові матеріали, викладені у зверненні, будуть уважно досліджені та проаналізовані.

Позивач не погоджується зі змістом отриманої відповіді, оскільки вважає, що народний депутат України порушив приписи ст. 3 ЗУ «Про звернення громадян» та розглянув його звернення як пропозицію (зауваження), а не як заяву (клопотання).

Також, позивач вважає, що народний депутат України, який є суб`єктом законодавчої ініціативи, не вжив заходів щодо реалізації конституційного права позивача на участь у законотворчому процесі.

Відповідно до положень ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 75 Конституції України, єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Згідно з пунктом 3 статті 85 Основного Закону до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.

Розділ IV ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України» встановлює наступні етапи/стадії законодавчої процедури (законотворчого процесу): вияв законодавчої ініціативи, реєстрація законопроекту, розгляд законопроекту, прийняття закону, його підписання Президентом України і оприлюднення.

Відповідно до ч.1 ст. 93 Конституції України, ч.1 ст. 89 ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України», право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Згідно з ч. 2 ст. 90 ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України», законопроект, проект іншого акта подається до Верховної Ради за підписом особи, яка має право законодавчої ініціативи або представляє орган, наділений таким правом.

Положення Конституції України, ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України» , ЗУ «Про статус народного депутата України», надають народному депутату України дискреційне (самостійне) право законодавчої ініціативи, а саме можливість на власний розсуд (без узгодження, на підставі внутрішнього переконання) визначати зміст майбутнього законопроекту та вирішувати чи подавати його за своїм підписом до Верховної Ради України для подальшого розгляду.

При цьому, діяння народного депутата України, пов`язані із виявом законодавчої ініціативи, підписанням законопроекту та поданням його за своїм підписом до Верховної Ради є частиною єдиного законотворчого процесу, який включає усі стадії - від законодавчої ініціативи до оприлюднення закону.

Законотворчий процес належить до виключних повноважень законодавчої гілки влади України, а тому вирішення судами справ щодо здійснення дій та повноважень, які відповідно до Конституції України належать іншим гілкам влади, означало би порушення конституційного принципу поділу державної влади.

Подібної позиції дотримується Верховний суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2019 року по справі № 9901/638/18).

В той же час, Верховна Рада України здійснює законодавчу владу самостійно, без участі громадян чи інших органів державної влади на підставі делегованих народом України повноважень.

З огляду на зазначене фізичні та юридичні особи не є безпосередніми учасниками публічно-правових відносин, які виникають під час здійснення Верховною Радою України законотворчої діяльності, а тому й не можуть оскаржувати до суду той чи інший закон України, а також окремі стадії законотворчого процесу, здійснення яких віднесено до виключної компетенції Верховної Ради України.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № П/9901/370/18.

Законодавством України передбачено інші юрисдикційні форми захисту від можливих порушень прав чи інтересів з боку органу законодавчої влади України.

Зокрема, положення статей 147, 150 Конституції України встановлюють, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

Згідно із частиною першою статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

В Рішенні Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 зазначено, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю.

На підставі викладеного суд приходить висновку, що позовна вимога про зобов`язання народного депутата України ОСОБА_2 внести розроблений позивачем проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту» до Верховної Ради України - не підлягає судовому розгляду, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі.

При цьому, з урахуванням неможливості втручання органами судової влади у виключні повноваження органу законодавчої влади, в даному випадку «справа, яку не належить розглядати за правилами цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується і тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Подібної позиції дотримується Верховний Суд в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2019 року по справі № 9901/638/18.

В той же час, обсяг повноважень та правовий статус народних депутатів України визначаються Конституцією України, ЗУ «Про статус народного депутата України» та ЗУ «Про комітети Верховної Ради України».

Системний аналіз зазначених законів свідчить про те, що народні депутати України не наділені владними управлінськими функціями, а тому не можуть бути відповідачами як суб`єкт владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління.

Відповідно до статті 1 Закону ЗУ «Про статус народного депутата України», народний депутат України є представником Українського народу у Верховній Раді України.

Народний депутат не має права мати інший представницький мандат чи одночасно бути на державній службі (частини перша статті 3 цього Закону).

Діяльність народного депутата України у Верховній Раді України визначена статтею 6 ЗУ «Про статус народного депутата України», а саме: народний депутат бере участь у засіданнях Верховної Ради України; бере участь у роботі депутатських фракцій (груп); бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених Верховною Радою України; виконує доручення Верховної Ради України та її органів; бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України; бере участь у парламентських слуханнях; звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про Регламент Верховної Ради України.

Тобто народний депутат України не є ані посадовою, ані службовою особою органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а є учасником законотворчої діяльності, не відноситься до суб`єктів владних повноважень і не наділений владними управлінськими функціями.

Зважаючи на викладене, народний депутат України під час розгляду звернення позивача не здійснював владних управлінських функцій стосовно позивача, а відносини, що склалися між сторонами, не засновані на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні, здійсненні управлінських чи контрольних функцій однією стороною стосовно іншої. У зв`язку із чим народний депутат України може нести відповідальність як фізична особа та бути стороною у справі, яка підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №826/8777/18 (провадження №11-420апп18), у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.04.2019 року у справі справа №806/782/16 (провадження К/9901/11756/18).

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання народного депутата України повторно розглянути звернення позивача від 09.09.2021 року та зобов`язання сплатити позивачу компенсацію підлягають розгляду загальним місцевим судом в порядку цивільного судочинства, у зв`язку із чим відсутні підстави для закриття провадження у справі в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 255, ст.256, 260, 353-355 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання представника відповідача народного депутата України ОСОБА_2 про закриття провадження у справі - задовольнити частково.

Закрити провадження у справі № 757/59717/21-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до народного депутата України ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, стягнення компенсації, в частині позовної вимоги про зобов`язання народного депутата України ОСОБА_2 внести розроблений позивачем проект Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту» до Верховної Ради України, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Ухвала складена 07.10.2024р.

Суддя: К.О. Далеко