Справа № 137/710/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"14" жовтня 2024 р.

Літинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Гопкіна П.В.,

за участю секретарів Іванової І.О.,

Хижук Л.І.,

сторін у справі

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Джигун О.Л. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, про позбавлення матері дитини батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом мотивуючи його тим, що з 02.08.1998 по 02.11.2018 він перебував у шлюбі з відповідачкою. Від даного шлюбу у них є спільний неповнолітній син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 02.11.2018 шлюб між сторонами було розірвано.

Під час розгляду справи про розірвання шлюбу в суді ОСОБА_3 прямо зазначила, що їх спільний син залишиться проживати разом з ним. Після розірвання шлюбу відповідачка виїхала за кордон і з того часу не цікавиться життям сина, не спілкується, не бере участі в його вихованні та не надає коштів на його утримання.

Враховуючи те, що відповідачка по справі жодним чином не була позбавлена інформації стосовно місця перебування позивача та спільної дитини, а з його сторони ніколи не було перешкоди у спілкуванні дитини з нею та участі матері у вихованні, наведені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати батьківські обов`язки, покладені законом.

Відтак позивач просив суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19.06.2024 відповідачка подала до канцелярії суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи здійснювати за її відсутності. Зазначає, що позовні вимоги та викладені у позовній заяві факти нею визнаються повністю. Наслідки визнання позову та позбавлення батьківських прав їй відомі та зрозумілі (а.с. 32).

26.08.2024 судом була досліджена у судовому засіданні заява відповідачки про визнання позову, водночас на думку суду в даній ситуації визнання позову може суперечити закону або порушувати права чи інтереси неповнолітньої дитини (ч.4 ст. 206 ЦПК України). Відтак суд ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачкою позову та продовжити судовий розгляд на загальних підставах.

У судові засідання 26.08.2024, 24.09.2024 та 14.10.2024 відповідачка ОСОБА_3 не з`явилась, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлялась заздалегідь та належним чином (а.с. 49,68, 74).

Позивач ОСОБА_1 не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідачки та ухвалення заочного рішення у справі. Позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування в особі Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області Джигун О.Л. до судового засідання 14.10.2024 не з`явилася. На електронну адресу суду надіслала заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без представника органу. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 75).

Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзиву, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, свідків, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

У вступному слові позивач ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_3 не виконує батьківських обов`язків, не цікавиться дитиною, та лише він займається вихованням. Вона перебуває за кордоном, приїжджає у відпустку та займається власними справами. Навчальними закладами дитина займається тільки з ним; він ходить на батьківські збори і саме він відвозить дитину до лікарів. На запитання суду позивач зазначив, що доказів того, що відповідачка знаходиться за кордоном, у нього немає.

Також на запитання суду позивач відповів, що відповідачка щодо спільної дитини протиправних дій не вчиняла, вона просто не цікавиться її життям. Вона не присутня, а психологічно, можливо, тиснула чи писала, однак син не скаржився на це. Метою звернення до суду та позбавлення батьківських прав матері, обгрунтував тим, що син дуже хотів минулого року поїхати за кордон з коледжу на екскурсію до Болгарії. Для цього була потрібна згода обох батьків, тому він не зміг відправити сина. Хлопець мав намір виїхати за кордон навесні цього року, адже закінчив перший курс. Весною він мав їхати, але не поїхав на відпочинок. Дитині виповнилося 17 років. Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачки є єдиною можливістю виїзду дитини за кордон без згоди матері. Позивач зазначає, що є багато інших питань, але він точно їх не пам`ятає.

Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що відповідачка у справі є її рідною сестрою. ОСОБА_1 - це колишній чоловік її сестри. Вони розлучилися 6 років тому, і з того часу сестра покинула дитину та чоловіка, виїхавши закордон. Відповідачка періодично приїжджала, але ніякого відношення до дитини вона не має, займаючись при цьому своїми справами. Свідок повідомила, що відповідно до наявних відомостей, дитина перебуває на утриманні батька, і вона була в курсі цього. У свідка досить нормальні стосунки зі сестрою, хоча та приїжджала до них тільки на короткий час. Свідок згадала, що відповідачка недавно приїжджала два місяці назад, а потім поїхала до Чехії. Вона дала свідчення, що мати не спілкується з дитиною, проте зробила своє припущення про те, що можливо, вона пише йому, однак свідок не знає цього напевно, оскільки не заглядає в телефон дитини. За словами свідка, вона бачить, що мати не допомагає дитині, лише можливо, час від часу десь побачить дитину та дасть шоколадку. Дитина часто буває в селі, де приїжджає до бабусі, а також до матері позивача.

Свідок ОСОБА_6 дав покази, що позивач є його рідним братом, а відповідачка - колишньою дружиною позивача. Згідно зі свідченнями, брат розлучився з дружиною наприкінці 2018 року, і з того часу він її не бачив. Виховання дитини повністю лягло на плечі брата (позивача у справі), оскільки відповідачка перебуває за кордоном. Свідок зазначив, що з 2000 року він проживав з братом а згодом і з його сином, і брат займається освітою дитини, включаючи допомогу з уроками та приготування їжі. Свідок підкреслив, що після розлучення брат проживав з сином, і з 2018 року не бачив відповідачку. За його словами, до 2018 року відповідачка виконувала свої батьківські обов`язки належним чином і не зловживала алкогольними напоями. На момент розлучення свідок відзначив, що у них була потреба у допомозі, оскільки в сім`ї відбулися зміни. Свідок також зауважив, що моральний стан племінника погіршився через розлучення, і дитина має певну замкненість, відчуваючи зраду, тому не має бажання спілкуватися з матір`ю. Свідок вказав, що спілкування між племінником і матір`ю відбувається неохоче, і хоч вона дзвонить, свідок не може точно сказати, як часто це відбувається. Літні місяці дитина проводить у селі. Свідок спілкується із дитиною(племінником) на рівні загальних тем, але свідок не відчуває глибокого контакту. Дитина займається англійською мовою, і свідок намагався спрямувати його на вибір професії. Він знає, що мати телефонує до сина, і може підтвердити, що вони спілкуються.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано наступні докази.

Так, відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 9) батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2018 (а.с. 11) розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .. Відмітка про набрання рішення законної сили сили відсутня.

Згідно довідки про склад сім`ї від 17.05.2024 (а.с. 12) до складу сім`ї ОСОБА_1 входить його син - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та брат - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до договору про надання освітніх послуг Вінницьким технічним фаховим коледжем від 26.07.2023 (а.с. 13) позивач зазначається як законний представник ОСОБА_4 ..

16.07.2024 Літинською селищною радою Вінницького району Вінницької області надано висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 52).

Згідно п.п.2-6 ч.1 ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що:

-ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

-жорстоко поводяться з дитиною;

-є хронічними алкоголіками або наркоманами;

-вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

-засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо.

Також позивачем не доведено, що наявні інші підстави передбачені п.п.2-6 ч.1 ст. 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Хоча у матеріалах справи наявний висновок Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області від 16.07.2024 (а.с. 52) про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , втім відповідно до положення ч.ч.5,6 ст. 19 СК України, наявність висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ще не є запорукою позитивного рішення суду. Такий документ має лише рекомендаційний характер і врахування його судом не є обов`язковим.

Окремо слід зазначити, що наявність визнання відповідного позову матір`ю не може бути основою для її позбавлення батьківських прав. Адже такі дії самі по собі є неправозгідними, суперечать моральним засадам суспільства та не відповідають інтересам дитини ( постанова КЦС від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22). У справі обов`язково досліджуватимуться інші обставини. Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21).

Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).

Також у своїй постанові від 07.05.2024 у справі № 137/1411/24 Вінницький апеляційний суд наголошував на необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини з огляду на необхідність забезпечення її права на спілкування та збереження зв`язків з обома батьками.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а відтак суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 55, 58, 60 ЦК України; ст.ст. 2, 141, 259, 263-268,280-282 ЦПК України; ст.ст. 150, 164-166, 168-169 СК України; постановою КМУ "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" № 866 від 24.09.2008; п.п. 15, 16. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007; беручи до уваги ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року), Декларацію прав дитини Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959; ст. 18 Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р.), суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, про позбавлення матері дитини батьківських прав, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Вінницького апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя : Гопкін П. В.