Номер провадження по справі 2/387/398/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2024 року селище Добровеличківка

Добровеличківський районний суд Кіровоградської області у складі

головуючого судді Солоненко Т. В.

із секретарем судового засідання Косюг І.В.

за участю:

представника позивача адвоката Костишеної В.В. (в режимі відеоконференції)

представника відповідача адвоката Осипенка А.В. ( в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому засіданні в залі суду Добровеличківського районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування безпідставно набутих коштів в розмірі 50000,00 грн та 8,20 грн 3% річних.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 25.04.2024 ОСОБА_2 отримав згідно платіжної інструкції №ЕСМ_Р24АD5057 грошові кошти на суму 12000,00 грн, згідно платіжної інструкції №50 грошові кошти на суму 27000,00 грн, згідно платіжної інструкції № 14КК-4РН0-9527-Е73К грошові кошти на суму 11000,00 грн. Всього ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн. З огляду на те, що ОСОБА_2 набув грошові кошти у сумі 50 000,00 грн безпідставно, ОСОБА_1 направив заяву про повернення коштів № 11-06-1/2024 від 11.06.2024 з вимогою повернути грошові кошти впродовж п`яти днів з моменту отримання даної заяви. Відповідач заяву отримав 15.06.2024, проте грошові кошти не повернув, що слугувало підставою звернення до суду з даним позовом.

Суд, ухвалою від 06.08.2024, за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 387/866/24 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначив на 06.09.2024.

28.08.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника позивача - адвоката Осипенко А.В., за змістом якого відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись, серед іншого, на те, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають реальним фактичним обставинам та містять недостовірну інформацію. Так, відповідач не заперечує факту перерахування позивачем на його рахунок грошових коштів в сумі 50 000,00 грн. При цьому наголошує, що зазначені кошти були подановані ОСОБА_1 для ОСОБА_3 , з якою у ОСОБА_1 були стосунки. ОСОБА_1 був згоден щоб ОСОБА_3 поклала кошти перераховані позивачем на рахунок відповідача в сумі 50 000,00 грн на депозит, відкритий на ім`я ОСОБА_2 . З дозволу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідач оформив депозит на себе. Відповідач був категорично проти переведення коштів на його рахунок та не хотів брати на себе оформлення депозиту, але ОСОБА_3 його просила про домогу. Передані їй кошти вона хотіла примножити, проте оформити на себе депозит не могла у зв`язку з тим, що її рахунки були арештовані за комунальні борги. Кошти на депозиті перебували протягом 3-х місяців. Коли закінчився строк депозиту, відповідач передав ОСОБА_3 кошти у сумі 50 000,00 грн. Коли у ОСОБА_3 припинилися стосунки з ОСОБА_1 , він почав вимагати повернути добровільно подановані ним кошти. ОСОБА_3 , в свою чергу, відмовилась повертати зазначені кошти, на що ОСОБА_1 27.08.2023 телефонував з погорозами. Коли відповідач поновив стосунки з ОСОБА_3 , то ОСОБА_1 почав дзвонити відповідачу, погрожував йому та вимагав повернути кошти в сумі 50 000,00 грн., про що є записи розмов.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 стосовно зазначених коштів писав заяву в поліцію на відповідача та ОСОБА_3 № 4844 від 24.03.2024 та вже проводилось розслідування. Відповідача та ОСОБА_3 опитувала поліція, на що вони пояснили, що ОСОБА_1 подарував кошти в сумі 50 000,00 грн ОСОБА_3 .. Поряд з цим, ОСОБА_3 писала скаргу в поліцію на ОСОБА_1 , тому що останній тероризував відповідача, писав неправдиві відомості, нецензурні слова. ОСОБА_3 пояснювала в скарзі, що ОСОБА_1 подарував їй гроші та сказав, щоб вона розпоряджалась ними за власним бажанням (довідка ЄО №6319 від 18.05.2024). Проте, ОСОБА_1 стверджував, що зайняв кошти ОСОБА_3 на три місяці в сумі 50 000,00 грн, які вона повертати відмовляється (ЄО №10598 від 27.08.2023). На переконання відповідача, довідка за матеріалом ЄО №10598 від 27.08.2023 та довідка ЄО №6319 від 18.05.2024 є прямим доказом того, що відповідач не винен ОСОБА_1 кошти у сумі 50000,00 грн.

До відзиву представником відповідача долучено заяви та клопотання, а саме: заяву про перехід зі спрощеного до загального позовного провадження; клопотання про залучення ОСОБА_3 , у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у даній справі; заяву про виклик свідків.

27.08.2024, через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив та заперечення на заяви і клопотання відповідача.

Так, заперечуючи проти доводів відповідача представник позивача зауважує, що ОСОБА_3 , якій, за доводами відповідача, перераховані спірні грошові кошти, не має жодних родинних стосунків ні з позивачем, ні з відповідачем. При цьому, довідки складені старшим інспектором Камінського РУП про закінчення розгляду справи у зв`язку з відсутністю кримінального чи адміністративного правопорушення, що додані до відзиву, не можуть підтвердити обставини про які зазначає відповідач. У довідках мове йде про відносини заявниці ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 , що не стосуються передачі грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 , і не стосуються предмету спору. На переконання позивача, відповідачем не спростовано позовні вимоги та застосування до них ст. 1212 ЦК України, позаяк останній 25.04.2023 отримав грошові кошти у позивача на суму 50000,00 грн та не повернув, таким чином безпідставно зберігає зазначені грошові кошти.

Заперечує представник позивача з приводу поданих представником відповідача заяв та клопотання, наголошуючи на їх невідповідності положенням ЦПК України та недоведенністю підстав для задоволення.

02.09.2024, через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, зміст яких відповідає змісту відзиву на позовну заяву.

В зазначених запереченнях представником відповідача наведені також доводи з приводу заперечень представника позивача на заяви та клопотання, що долучені до відзиву на позовну заяву.

За результатами розгляду поданих представником відповідача заяв та клопотання судом 06.09.2024 постановлено ухвалу, якою:

заяву про розгляд цивільної справи № 387/866/24 за правилами загального позовного провадження та призначення підготовчого судового засіданняу справі залишено без задоволення;

заяву про залучення ОСОБА_3 , у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у справі № 387/866/24 залишено без задоволення;

заяву про виклик та допит свідків задоволено. Викликано в якості свідків наступних осіб: ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 06.09.2024 судом оголошено перерву до 03.10.2024, про що до протоколу судового засіданні занесено протокольну ухвалу.

16.09.2024, через систему «Електронний суд», від представника відповідача надійшло клопотання про виклик та допит ОСОБА_3 в якості свідка.

При розгляді справи 03.10.2024, суд, ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, задоволив клопотання представника відповідача про виклик та допит свідка ОСОБА_3 ..

В судовому засіданні 03.10.2024 судом допитано свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та оголошено перерву в судовому засіданні до 11.10.2024.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні 03.10.2024 показала, що у неї з позивачем ОСОБА_1 були стосунки на протязі 5 років. У квітні цього року ОСОБА_1 подарував їй 50000,00 грн. Посилаючись на те, що у неї були арештовані рахунки через борги по комунальним платежам, свідок ОСОБА_3 вказала, що просила отримати зазначені грошові кошти відповідачем ОСОБА_2 .. Спочатку відповідач відмовлявся, проте з часом дав свою згоду, та позивачем перераховано зазначені кошти на рахунок відповідача. ОСОБА_2 , на її прохання кошти в сумі 50000,00 поклав на депозит на своє ім`я на 3 місяці з метою їх примноження, і по закінченню строку депозиту передав їй суму 50000,00 грн. Коли стосунки з позивачем розірвано, і останній дізнався про те, що ОСОБА_3 перебуває у стосунках з відповідачем ОСОБА_2 , то став вимагати повернення коштів, і такі вимоги переросли в погрози, через що були звернення до поліції. Додатково свідок ОСОБА_3 пояснила, що за час стосунків з позивачем, він неодноразово перераховував їй грошові кошти на свою банківську картку, яка перебувала у її користуванні. Після того, як стосунки між нею та позивачем розірвано, позивач заблокував банківську картку. Також свідок ОСОБА_3 наголосила, що грошові кошти в розмірі 50000,00 грн були подарунком, і домовленості про повернення зазначених коштів не було.

Свідок ОСОБА_6 , в судовому засіданні 03.10.2024, за згоди законного представника ОСОБА_3 , показала, що її мати ОСОБА_3 перебувала у стосунках з ОСОБА_1 .. За час цих стосунків ОСОБА_1 дарував матері та їй подарунки, провозив продукти харчування. Свідок ОСОБА_6 зазначила, що кошти в сумі 50 000,00 грн ОСОБА_1 подарував її матері, про що вона дізналася з телефонної розмови між матір`ю та позивачем.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 03.10.2024 показала, що кошти в сумі 50 000,00 грн ОСОБА_1 подарував її дочці ОСОБА_3 , перебуваючи у стосунках з останньою. Кошти були перераховані на рахунок відповідача ОСОБА_2 , оскільки рахунки ОСОБА_3 були арештовані через борги по комунальним платежам. ОСОБА_2 зазначені грошові кошти поклав на депозит на 3 місяці та за збігом строку депозиту передав ОСОБА_3 в сумі 50 000,00 грн. Після того, як стосунки між позивачем та її дочкою розірвано, позивач став вимагати повернення коштів. Також зазначила, що за час цих стосунків, позивач, коли приїздив до них, завджи привозив продукти харчування, з ним були хороші, теплі відносини.

В судове засідання 11.10.2024 з`явились представники позивача та відповідача. Представник позивача підтримала заявлені позивачем вимоги в повному обсязі, просила про їх задоволення. Представник відповідача заперечив проти позову, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом, 25.04.2024 ОСОБА_1 на картковий рахунок ОСОБА_2 було здійснено перерахуваня грошових коштів:

- довідки про операцію №50 грошові кошти на суму 27000,00 грн;

- згідно платіжної інструкції №ЕСМ_Р24АD5057 грошові кошти на суму 12000,00 грн;- згідно квитанції № 14КК-4РН0-9527-Е73К грошові кошти на суму 11000,00 грн. (а.с. 6-8)

Як слідує з копії заяви № 11-06-1/2024 від 11.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , в якій вимагав протягом 5 (п`яти) днів з моменту отримання даної заяви повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50000,00 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок в АБ «Укргазбанк» (а.с. 9).

За наявними матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 заяву позивача отримав 15.06.2024, проте, на вимоги заяви позивача ОСОБА_1 належним чином не відреагував, вимоги заяви не виконав (а.с 10,11).

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Зважаючи на встановлені фактичні обставини справи суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані статтею 1212 ЦК України, оскільки відповідно до приписів її частини першої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Правовий аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації, як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі №3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц.

Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.

Проаналізувавши викладені норми чинного законодавства України та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки із матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування позивачем відповідних коштів відповідачу.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Доводи відповідача з приводу того, що спірні кошти були перераховані на його рахунок, проте фактично позивачем були подаровані ОСОБА_3 , не спростовують встановлених судом обставин, тому визнаються безпідставними. При цьому суд зважає на таке.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, виходячи з наведених положень процесуального закону, відповідачем не доведено, що спірні грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн були подаровані позивачем ОСОБА_3 . З долучених до відзиву на позовну заяву копій довідок (а.с. 54, 55), слідує наявність відносин між ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 , що не стосується передачі грошових коштів відповідачу ОСОБА_2 , і відповідно не стосується предмету спору. За вказаними довідками неможливо ідентифікувати спірні грошові кошти.

Покази свідків, допитаних в судовому засіданні 03.10.2024, також не спростовують встановлених судом обставин та є певною мірою суперечливими, з огляду на наступне.

Так, свідок ОСОБА_3 вказує, що за час стосунків з позивачем його банківська картка була у її користуванні, і саме на цю картку позивач перераховував для неї кошти. Тому нелогічним є твердження останньої про перерахування спірних грошових коштів, як подарунок для неї, на рахунок відповідача у справі. Доводи про те, що саме таким чином перерахування відбулось з метою примноження коштів шляхом оформлення відповідачем депозиту на своє ім`я, є безпідставними, позаяк, що відповідач, що свідки вказують на те, що відповідачем передано ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50000,00 грн., тоді як фактично вказана сума мала б збільшитись.

Поряд з цим суд зважає на те, що свідок ОСОБА_3 , за її показаннями та як слідує зі змісту позовної заяви, перебуває у стосунках з відповідачем, а свідки ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_6 є матір`ю та дочкою свідка ОСОБА_3 , тобто свідки не прямо зацікавлені у вирішенні справи на користь відповідної сторони у справі, а тому їх покази, хоч і під присягою, не можуть рахуватися допустим доказом у справі.

Інші доводи відповідача не впливають на предмет позову та суд не надає їм оцінку в межах заявлених вимог, оскільки вони не впливають на підстави задоволення позову.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 50000,00 грн безпідставно набутих коштів є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі у спосіб, визначений стороною позивача.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період 20.06.2024-21.06.2024 на підставі ст. 625 ЦК України, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, викладала висновки щодо питання застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення позадоговірного зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 цього Кодексу.

Так, Велика Палата Верховного Суду з урахуванням положень статті 536 та частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України зазначила, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Погодившись із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

У постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відступлення, зокрема, від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15, що частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 цього Кодексу в разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

У іншій постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення статті 1212 та частини другої статті 625 ЦК України погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 (провадження № 3-295гс16), про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань та зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Вказані висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-14859св20) від 05 квітня 2021 року.

Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України, та, з урахуванням цього, наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

З огляду на вказане позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням 3% річних є обґрунтованими.

Суд приймає розрахунок позивача щодо нарахування 3% річних, розмір яких за період 20.06.2024-21.06.2024 з боргу в розмірі 50000,00 грн складає 8,20 грн.

Крім того, позивач в позовній заяві просить зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних на суму боргу з 22.06.2024 до дати виконання рішення суду.

Відповідно до частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, суд вважає за необхідне на підставі заявлених позивачем вимог зазначити в рішенні суду про нарахування органом, що буде здійснювати примусове виконання рішення суду, 3% річних до моменту виконання судового рішення.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №ХКА9-265Х-ВТ32-1Е32 від 21.06.2024 про сплату судового збору у загальній сумі 1212,00 грн, який, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також 11.10.2024, через систему «Електронний суд», від представника відповідача адвоката Осипенка А.В. надійшло клопотання про долучення доказів понесення відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача 5500,00 грн понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Статтею 141 ЦПК передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Виходячи з приписів наведених вище положень, зважаючи на задоволення позовних вимог позивача, витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають віднесенню на відповідача.

Керуючись ст.ст.12, 13,76-82, 89, 141, 259, 264, 265, 268, 274-279, 354 ЦПК України, ст. 1212, 1213 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих грошових коштів задовольнити в позовному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. - безпідставно набутих коштів та 8 (вісім) грн. 20 коп. - 3% річних за період нарахування з 20.06.2024 по 21.06.2024.

Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання даного рішення, починаючи з 22.06.2024 і до моменту його виконання, здійснювати нарахування 3% річних за такою формулою: (С х 3 х КДП) : 365 : 100 = сума процентів, де: С - сума боргу; 3 - розмір процентів; КДП - кількість днів прострочення, і отриману суму стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1212 (одну тисячу двісті дванадцять) грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Витрати ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу залишити за відповідачем у справі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються такі реквізити сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований в АДРЕСА_2 ; фактично проживає - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 16.10.2024.

Суддя Таїсія СОЛОНЕНКО