ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 761/21833/20

провадження № 61-14764св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов Костянтин Сергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна Олена Олександрівна, на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Глушко Л. В., приватний нотаріус КМНО Анісімов К. С., про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації.

Позовну заяву обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , який за життя склав заповіт від 07 вересня 2015 року, відповідно до якого визначив його спадкоємцем свого майна та майнових прав. Після смерті ОСОБА_7 йому стало відомо про скасування заповіту від 07 вересня 2015 року без участі та волевиявленні померлого.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2018 року у справі № 761/27118/17 його позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задоволено частково та визнано заяву від імені ОСОБА_7 від 22 вересня 2015 року про скасування заповіту, що підписана ОСОБА_10 , посвідчена приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В., недійсною.

Вважає, що оскільки заповіт ОСОБА_7 є дійсним, то з моменту набуття рішенням законної сили, він набув статусу спадкоємця.

04 лютого 2019 року він звернувся до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 .

Постановою приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. від 04 лютого 2019 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 , оскільки він пропустив шестимісячний строк з часу відкриття спадщини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19 його позов до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. задоволено та визначено йому додатковий строк в три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 .

На підставі вказаного судового рішення 14 січня 2020 року він подав приватному нотаріусу КМНО Глушко Л. В. заяву про прийняття спадщини, однак не зміг отримати свідоцтво про право власності у порядку спадкування на нерухоме майно, яке належало померлому: квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з відчуженням вказаної квартири особами, які не мали на те законних підстав.

Згодом йому стало відомо, що 16 травня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між особою на прізвище ОСОБА_11 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), було проведено відчуження вказаної спадкової квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_7 . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К. С., а як правовстановлюючий документ на спірну квартиру зазначено свідоцтво про право власності на житло від 09 грудня 2000 року, яке виявилось підробленим, оскільки відділом приватизації Радянського району м. Києва вказане свідоцтво не видавалось і у приватизаційній справі відсутній запис про видачу такого документа. Після того як ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, то 26 червня 2018 року провів її відчуження ОСОБА_4 за ціною, меншою за ціну її попередньої покупки. За фактом незаконного продажу квартири відкрита кримінальні справа за заявою ОСОБА_5 .

Також позивач зазначив, що після смерті ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса, окрім нього самого, звертались і інші спадкоємці, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 . При цьому виявилось, що заповіт на ОСОБА_12 було скасовано, а позовна заява ОСОБА_9 , який вважав себе спадкоємцем, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності на спадкове майно ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2018 року у справі № 761/32515/16-ц залишена без розгляду. Спадкоємець ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу (справа № 761/23878/18), який на час звернення позивача до суду ще не розглянутий. Разом з тим, як вказує позивач, сама по собі обставина того, що на час звернення його до суду з цим позовом, окрім його заяви про прийняття спадщини є ще заяви про спадкування за законом від спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , не має суттєвого значення, оскільки є дійсним заповіт на спадкоємця ОСОБА_1 , тобто він є єдиним спадкоємцем.

З огляду на викладене позивач просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований за реєстровим номером 402, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К. С.;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності від 26 червня 2018 року, який вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Полежаєвим О. Є., за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 ;

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 як спадкоємцем за заповітом;

- витребувати у ОСОБА_4 на корить ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року у складі судді Пономаренко Н. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнання за позивачем права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що частина квартири, яка належала іншому співвласнику ОСОБА_13 була успадкована та зареєстрована на праві власності за ОСОБА_7 ним та на час його життя; дані про наявність чи відсутність спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_13 у спадковій справі ОСОБА_7 відсутні, як і не надані сторонами до суду, що виключає встановлення судом того факту, чи прийняв ОСОБА_7 , як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, після померлої ОСОБА_13 ,спадкове майно у вигляді права власності на належну їй частину квартири чи ні.

Крім того, суд першої інстанції також виходив із того, що фактично позивач пропустив строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 і подання ним заяви про прийняття спадщини у січні 2020 року стало можливим лише на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19, яким йому було визначено додатковий строк для подання відповідної заяви, у подальшому це рішення було скасовано судом апеляційної інстанції. З урахуванням факту скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19, суд першої інстанції дійшов висновку, що на цей час ОСОБА_1 не є особою, права якої щодо квартири АДРЕСА_1 порушені та підлягали б судовому захисту.

Про відсутність порушеного права ОСОБА_1 , яке б підлягало захисту, також свідчить те, що після визначення ОСОБА_1 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (за весь час поки рішення було чинним), останній не звертався до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. саме з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, тоді як із відповідними заявами по рухомому майну звертався 15 травня 2020 року і отримав відповідне свідоцтво на грошові вкладі від 15 травня 2020 року. Наявність постанови нотаріуса від 04 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 не є належним доказом порушення його права щодо квартири, оскільки ця постанова була винесена з підстав того, що він пропустив строк звернення до нотаріуса з відповідною заявою ще за його попередньою заявою до нотаріуса, а не після поновлення строку і його чергового звернення із заявою про прийняття спадщини від 14 січня 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування у ОСОБА_4 спірного майна на користь позивача, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не набув прав спадкоємця на спірну квартиру, оскільки пропустив строк для прийняття спадщини, і тому у нього законний інтерес щодо квартири, який би підлягав захисту судом, відсутній. Отже, позивач не є особою, яка наділена правом витребування майна у порядку статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 06 грудня 2023 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Янчик М. І., задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та зареєстрований за реєстровим № 402 від 16 травня 2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К. С. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору по 10 299,80 грн з кожного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки після смерті ОСОБА_14 . ОСОБА_7 продовжив проживати в квартирі АДРЕСА_1 , то у розумінні положень статті 549 ЦК України він фактично вступив в управління спадковим майном ОСОБА_14 і прийняв її спадщину.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки станом на день відкриття спадщини ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 - квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 , який заповідав її ОСОБА_1 , який в свою чергу прийняв спадщину відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України, то наявні підстави вважати, що права володіння та користування спадковим майном у ОСОБА_1 виникло з часу відкриття спадщини.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_14 та ОСОБА_7 набули у власність спірну квартиру у порядку приватизації, про що 12 червня 2001 року органом приватизації державного житлофонду Радянського району м. Києва видано свідоцтво, яке зареєстровано КП «Київське МБТІ», і це свідоцтво до дня смерті ОСОБА_7 недійсним не визнавалось, то квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не належала, він не мав права її відчужувати, і є підстави для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 16 травня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , недійсним.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки спірна квартира вибула з власності позивача як спадкоємця ОСОБА_7 поза його волею, то вона підлягає витребуванню у кінцевого набувача ОСОБА_4 на його користь за правилами статті 388 ЦК України.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки, з урахуванням заявленого позивачем віндикаційного позову, вони є не належним способом захисту прав позивача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У жовтні 2023 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна О. О., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених:

- у постанові Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі № 161/13862/19, щодо застосування приписів статей 215, 216 ЦК України;

- у постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 754/3300/19, за змістом якої невстановлення порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові;

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц та у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19, від 14 вересня 2023 року у справі № 753/12722/19, щодо визначення меж, предмета та підстав позову;

- у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, щодо застосування принципу диспозитивності у цивільному судочинстві;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, щодо застосування правил статті 388 ЦК України;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, згідно з якими за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень;

- у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 442/2640/20, за змістом якої можливість витребування майна з володіння іншої особи залежить насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна;

- у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20, відповідно до яких, якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права;

- у постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 761/18088/180, щодо преюдиційності рішення;

- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, від 10 травня 2023 року у справі № 205/1783/20, щодо вибору ефективного способу захисту порушеного права (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції;

- не звернув увагу на те, що станом на день укладення оспорюваного правочину -договору купівлі-продажу від 16 травня 2018 року, за яким ОСОБА_3 відчужив спірне майно ОСОБА_4 , - права ОСОБА_1 не могли бути порушені, оскільки він вважався особою, яка не прийняла спадщину після ОСОБА_7 ;

- не врахував, що обставини набуття (успадкування) ОСОБА_7 права на 1/2 частини спірної квартири, яка належала ОСОБА_14 , не заявлялись позивачем як підстава позову, не були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, а тому не підлягали дослідженню на етапі апеляційного перегляду;

- не дослідив аспект добросовісності ОСОБА_4 як кінцевого набувача спірного майна при вирішенні питання про витребування цього майна;

- не звернув увагу на те, що повторне звернення ОСОБА_1 з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_7 та рішення суду від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19, яке ухвалене без урахування фактичних обставин, встановлених у рішенні від 21 лютого 2017 року у справі № 761/32624/16-ц в частині відсутності поважних причин на прийняття спадщини, порушує принцип правової визначеності остаточного рішення суду;

- проігнорував, що позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно та визнання договору недійсним є неналежними способами захисту прав позивача.

Крім того, у касаційній скарзі заявник виклавклопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У грудні 2023 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна О. О., подав до Верховного Суду подав доповнення до касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.

У доповненнях до касаційної скарги, заявник вказав на те, що апеляційний суд:

- допустив порушення статей 263, 381, частини першої статті 382 та частини шостої статті 367 ЦПК України та не враховав висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 січня 2020 року у справі № 332/3116/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 423/2673/12; від 17 листопада 2021 року у справі № 554/920/19; від 16 червня 2021 року у справі № 756/3115/17;

- не навів мотивів відхилення аргументів заявника, викладених у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та поясненнях, наданих у судовому засіданні;

- не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 вересня 2022 року у справі № 520/8004/18 та від 14 червня 2023 року у справі № 559/405/13-ц, щодо можливості встановлення апеляційним судом юридичного факту прийняття спадщини;

- не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2023 року у справі № 641/8266/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, від 10 травня 2023 року у справі № 522/1884/18; висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, а також висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16 щодо підстав втручання у мирне володіння майном;

- допустив порушення частини п`ятої статті 82 ЦПК України і відповідно не врахував правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 щодо права особи, яка не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини стосовно неї, які вона не визнає, спростувати ці обставини у загальному порядку;

- не звернув увагу на те, що заявник у судах першої та апеляційної інстанцій спростував факт прийняття спадщини ОСОБА_1 у встановлений законом строк, оскільки ним протягом 6-ти місяців не було подано заяву про прийняття спадщини.

Також у вказаних доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_4 виклав клопотання щодо поновлення йому строку на подання таких доповнень, які обґрунтував тим, що отримав копію повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду лише 30 листопада 2023 року.

Перевіривши доводи вказаного клопотання та додані до нього документи, Верховний Суд вважає, що воно не підлягає задоволенню, оскільки з огляду на положення статей 390, 398 ЦПК України заявник не пропустив строк на подання таких доповнень і вони приймаються до розгляду судом.

У січні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчик М. І., через канцелярію суду у паперовому вигляді подав до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_4 , в якому просив закрити касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦК України або у випадку незакриття касаційного провадження залишити постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Крім того, у вказаному відзиві заявник просив поновити йому строк на подання відзиву на касаційну скаргу та вказав на те, що отримав ухвалу Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у справі від 06 листопада 2023 року та копію касаційної скарги ОСОБА_4 ще 17 листопада 2023 року. Однак вважав, що без повного тексту постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, яку отримав лише 28 листопада 2023 року, він був позбавлений можливості належним чином обґрунтувати заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4 та вимушений був його очікувати. Також заявник вказав на те, що у повному тексті постанові Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року він виявив описки і для їх виправлення був вимушений витратити ще додатковий час. З огляду на викладене, заявник стверджував, що пропустив встановлений судом строк на подання відзиву на касаційну скаргу з поважних причин і вважав наявними підстави для його поновлення.

У випаду непоновлення строків на подання відзиву просив прийняти відзив як пояснення в порядку, визначеному пунктом 3 частини першої статті 43 ЦПК України.

17 січня 2024 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна О. О., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відповідь на відзив ОСОБА_1 , у якому просив відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на подання відзиву у зв`язку із пропуском строку на його подання, а в разі прийняття документа як пояснення враховувати ці заперечення.

Вирішуючи питання щодо прийнятності відзиву ОСОБА_1 , Верховний Суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

В ухвалі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року про відкриття касаційного провадження у цій справі зазначено, що сторони мають право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в двадцять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

Копію зазначеної ухвали Верховного Суду представник ОСОБА_1 отримав 28 листопада 2023 року (про що він зазначив у своєму клопотанні), а відзив на касаційну скаргу подав лише 03 січня 2024 року, тобто з пропуском строку, визначеного судом.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Дослідивши наведені у клопотанні ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчик М. І., про поновлення строку на подання відзиву підстави та додані до клопотання документи, враховуючи заперечення щодо цього клопотання відповідача ОСОБА_4 , Верховний Суд вважає, що строк на подання відзиву. продовженню не підлягає, у зв`язку недоведеністю поважності підстав для його пропуску.

Отже, Верховний Суд під час розгляду справи відзив ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Янчик М. І., бере до уваги лише як поясненняв порядку, визначеному пунктом 3 частини першої статті 43 ЦПК України.

01 лютого 2024 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна О. О., звернувся до Верховного Суду із повторною заявою про зупинення виконання та дії постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року в частині розгляду позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, то оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій частині Верховним Судом не переглядається.

Отже, постанова Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 рокупереглядається Верховним Судом лише в частині розгляду позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна О. О., на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Погрібному С. О.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 , на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Шевченківського районного суду м. Києва матеріали справи № 761/21833/20; відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

На підставі розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 09 січня 2024 року № 29/0/226-24 у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді ОСОБА_15 призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна О. О., на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні повторної заяви ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна О. О., про зупинення дії та виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.

У лютому 2024 року матеріали справи № 761/21833/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року справу № 761/21833/20 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 77 років у м. Києві помер ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав за адресою: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини звернулись декілька осіб: ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

ОСОБА_12 звернувся 21 січня 2016 року із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за заповітом, що був складений 04 лютого 2011 року. На ім`я ОСОБА_12 заповіт скасований за заявою від 15 травня 2013 року. Заповіт від 17 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В., скасований за заявою від 22 вересня 2015 року.

18 лютого 2016 року до нотаріуса звернувся ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із заявою про прийняття спадщини.

02 березня 2016 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , подав до нотаріуса заяву про те, що він приймає спадщину як спадкоємець четвертої черги (проживав однією сім`єю із спадкодавцем). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2018 року у справі № 761/32515/16-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_16 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Глушко Л. В., про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги та визнання права власності на майно, згідно з якою позовну заяву залишено без розгляду.

29 березня 2016 року до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. надійшла заява ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який вказував, що помер його дядько ОСОБА_7 . ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину на квартиру АДРЕСА_3 . Підставою для відмови стало те, що спадкоємцем не надано документа, який підтверджує право власності померлого ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 , а також вказано, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованою нотаріусом 01 лютого 2019 року, право власності на квартиру зареєстровано за іншою особою.

05 вересня 2016 року до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. надійшла заява позивача ОСОБА_1 про прийняття спадщини, у тому числі квартири АДРЕСА_1 , де проживав спадкодавець, грошових вкладів з усіма нарахуваннями, відкритих на ім`я померлого в установах Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк», Публічному акціонерному товаристві Комерційному банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), яку він приймає на підставі заповіту від 17 вересня 2015 року. Просив видати свідоцтва на право на спадщину за заповітом на зазначене майно.

Факт складання заповіту на ім`я ОСОБА_1 підтверджується копією дубліката заповіту від 06 лютого 2020 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В., та копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, згідно з яким заповіт ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в тому числі було зареєстровано в Спадковому реєстрі 17 вересня 2015 року.

Відповідно до змісту заповіту, складеного ОСОБА_7 17 вересня 2015 року, заповідач на випадок своєї смерті залишив розпорядження про те, що усе своє майно та майнові права, що будуть належати йому на день смерті, незалежно від їх складу та місця знаходження (розташування) в Україні, і взагалі все те, що буде за законом належати йому на території України на день його смерті та що згідно з законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків (серед іншого - квартиру АДРЕСА_1 ), заповідав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за умови компенсації ним вартості однієї кімнати в комунальній квартирі чи гуртожитку в м.Києві площею не менше 18,0 кв. м на ім`я ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Оскільки стан здоров`я заповідача, який призвів до втрати зору, позбавляв спадкодавця можливості прочитати заповіт та власноручно його підписати, то на його особисте прохання цей документ складено та нотаріально посвідчено у присутності свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а підписання заповіту за його проханням здійснено ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Заповіт складено та записано нотаріусом зі слів заповідача з використанням при цьому загальноприйнятих технічних засобів і прочитаний йому уголос до проставлення підпису на документі свідками та підписання заповіту за дорученням заповідача. Заповіт складено та посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В. за адресою фактичного проживання заповідача ОСОБА_7 , особу якого, як і інших осіб, встановлено, дієздатність перевірено, одночасно засвідчено справжність підпису ОСОБА_20 . Заповіт зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій вказаного приватного нотаріуса від 17 вересня 2015 року № 2508, бланк НАР 238760.

Матеріалами спадкової справи (з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру) підтверджується, що заповіт від 17 вересня 2015 року № 5794984 від імені ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В., номер в реєстрі нотаріальних дій 2508, бланк НАР 238760, скасований за заявою від 22 вересня 2015 року № 7967004, посвідченою цим же нотаріусом, номер в реєстрі нотаріальних дій 2549, бланк НАР 238771.

Проте рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у справі № 761/110244/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_17 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Бабенко В. В., про скасування заяви про визнання заповіту недійсною - позов задоволено, визнано заяву про скасування заповіту, підписану ОСОБА_17 за дорученням ОСОБА_7 22 вересня 2015 року недійсною. У подальшому рішення скасовано ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року, однак на вересень 2016 року воно було чинне та долучене ОСОБА_1 до поданої нотаріусу заяви.

05 вересня 2016 року, розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину та долучені до неї документи, приватним нотаріусом КМНО Глушко Л. В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 відмовлено. Підставою для відмови зазначено те, що вказаний спадкоємець не звернувся у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та не надав доказів на підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем - ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, а тому він вважається таким, що не прийняв спадщину і видати йому свідоцтво про право на спадщину неможливо.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року у справі № 761/7893/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 позов залишено без задоволення. Рішення набрало законної сили 21 березня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_8 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у справі № 761/110244/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_17 , третя особа - приватний нотаріус КМНО Бабенко В. В., про визнання заяви про скасування заповіту недійсною у задоволенні позову відмовлено, оскільки розгляд справи проведено без участі всіх спадкоємців.

Проте 21 листопада 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/27118/17 за аналогічним позовом ОСОБА_1 , поданим у серпні 2017 року, вже до інших відповідачів, а саме до: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , треті особи: ОСОБА_17 , приватний нотаріус КМНО Бабенко В. В., про визнання заяви про скасування заповіту недійсною було винесено рішення, згідно з яким позов задоволено частково, визнано заяву від імені ОСОБА_7 від 22 вересня 2015 року про скасування заповіту, підписану ОСОБА_17 , посвідчену приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В., зареєстровану в реєстрі за № 2549, недійсною. Рішення набрало законної сили 04 січня 2019 року.

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. із заявою, у який вказав, що цією заявою він прийняв усю спадщину після смерті ОСОБА_7 , що залишена йому згідно із заповітом від 17 вересня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В., та просив видати йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на грошові вклади в ПАТ «Ощадбанк», ПАТ КБ «ПриватБанк» та на квартиру АДРЕСА_1 , які належали спадкодавцю.

Того ж дня, 04 лютого 2019 року, приватним нотаріусом КМНО Глушко Л. В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно з якою ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 . Підставою для відмови знову вказано те, що оскільки ОСОБА_1 не звертався у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та не надав доказів на підтвердження постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що не прийняв спадщину, і видати йому свідоцтво про право на спадщину неможливо.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19 позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк в три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 .

Це судове рішення було чинним аж до його скасування постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4

14 січня 2020 року ОСОБА_1 знову звернувся до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. із заявою, у якій вказав, що він приймає усю спадщину після смерті ОСОБА_7 , що залишена йому згідно із заповітом від 17 вересня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В. При цьому копіями матеріалів спадкової справи також підтверджується, що після надходження заяви ОСОБА_1 , приватним нотаріусом КМНО Бабенко В. В. на запит приватного нотаріуса Глушко Л. В., надано дублікат заповіту від імені ОСОБА_7 , посвідченого 17 вересня 2015 року, виданий 06 лютого 2020 року, зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 322, та внесений до Спадкового реєстру за номером 65471066 (дублікат заповіту).

Водночас ОСОБА_1 надав договір від 06 лютого 2020 року, укладений між ним та ОСОБА_17 на виконання розпорядження, зазначеного у заповіті ОСОБА_7 від 17 вересня 2015 року. За вказаним договором, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Васютенко А. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 28, сторони, ознайомившись зі змістом вказаного заповіту, добровільно без будь-якого примусу визначили розмір компенсації згідно умов заповіту у сумі 198 367,20 грн, що складає 8 000,00 дол. США, що в еквіваленті на момент підписання цього договору 24,7959 грн, які ОСОБА_1 сплатив, а ОСОБА_17 одержав у повному обсязі до підписання цього договору.

15 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Глушко Л. В. із заявою, в якій просив видати йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані ним грошові вклади в ПАТ «Ощадбанк», ПАТ КБ «ПриватБанк», які належали спадкодавцю ОСОБА_7 .

У цей же день приватним нотаріусом КМНО Глушко Л. В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким посвідчено, що спадкоємцем, зазначеного у заповіті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з грошових вкладів у банках ПАТ «Ощадбанк», ПАТ КБ «ПриватБанк». Свідоцтво зареєстровано у реєстрі нотаріуса за № 367, а також внесено до Спадкового реєстру за № 65830664.

Крім того, відповідно до Інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 28 квітня 2016 року, наданої на запит нотаріуса ОСОБА_21 , згідно з даними БТІ квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована в реєстровій книзі за реєстровим № 70 за ОСОБА_7 , ОСОБА_14 (в рівних частинах) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва 12 червня 2001 року, наказ № 25903, дата проведення реєстрації свідоцтва - 21 червня 2001 року.

Станом на 22 травня 2018 року приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К. С. право власності на квартиру зареєстровано за громадянином ОСОБА_3 16 травня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 травня 2018 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 26 червня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Полежаєвим О. Є., зареєстрованим в реєстрі за № 189, ОСОБА_4 (покупець) придбав у ОСОБА_3 (продавець) квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1 300 000,00 грн, оціночна вартість квартири 2 358 600,00 грн. При цьому вказано, що квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К. С. від 16 травня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 402.

Аналіз тексту договору купівлі-продажу квартири від 16 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анісімовим К. С., зареєстрованого в реєстрі за № 402, свідчить, що ОСОБА_3 (покупець) придбав у ОСОБА_2 (продавець) квартиру АДРЕСА_1 за ціною 2 717 515 грн. Водночас, у договорі вказано, що квартира належить продавцю на підставі - Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виробничим житловим ремонтним експлуатаційним управлінням Господарського управління Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2000 року, згідно з розпорядженням від 14 рудня 2000 року за № 293/17, право власності зареєстровано в КП «Київське МБТІ» 10 січня 2001 року у реєстрову книгу № 7241, що підтверджується довідкою МБТІ від 04 травня 2018 року за № КВ-2018 № 422309.

Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України 02 вересня 2021 року надало відповідь, в якій повідомило, що станом на 16 травня 2018 року ОСОБА_22 здійснював приватну нотаріальну діяльність по Київському міському нотаріальному округу. Відповідно до наказу ГТУЮ у м. Києві від 22 листопада 2018 року № 733/6 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса КМНО Анісімова К.С. припинено з 26 листопада 2018 року, а документи нотаріальної діяльності та архів приватного нотаріуса передано до Київського державного нотаріального архіву.

Комунальне підприємство «Київське МБТІ» листом від 07 лютого 2022 року повідомило, що за даними реєстрових книг КП КМР «Київське МБТІ» об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_23 та ОСОБА_14 в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлофонду Радянського району м. Києва 12 червня 2001 року за № 25903. Також у листі зазначено, що Київське МБТІ не видавало та не виготовляло інформаційну довідку від 4 травня 2018 року серії КВ-2018 № 422309 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з копією Свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2001 року, виданного органом приватизації державного житлового фонду Радянського району м. Києва на підставі розпорядження від 12 червня 2001 року за № 25903, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_23 та ОСОБА_14 у рівних частинах, реєстрацію якого підтвердило за даними їх обліку Київське МБТІ.

Матеріалами спадкової справи щодо майна покійного ОСОБА_7 підтверджується, що ОСОБА_13 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 , з 23 квітня 1981 року до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_7 за цією ж адресою - з 23 квітня 2001 року.

Правове обґрунтування

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17, провадження № 12-104гс19.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та увалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки після смерті ОСОБА_14 . ОСОБА_7 продовжив проживати в квартирі АДРЕСА_1 , то у розумінні положень статті 549 ЦК України він фактично вступив в управління спадковим майном ОСОБА_14 і прийняв її спадщину.

Також апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що оскільки станом на день відкриття спадщини ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 , який заповідав її ОСОБА_1 , який у свою чергу прийняв спадщину - відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України, то наявні підстави вважати, що права володіння та користування спадковим майном у ОСОБА_1 виникло з часу відкриття спадщини.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки спірна квартира вибула з власності позивача ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_7 поза його волею, то вона підлягає витребуванню у кінцевого набувача ОСОБА_4 на користь позивача за правилами статті 388 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив аспект добросовісності ОСОБА_4 як кінцевого набувача спірного майна при вирішенні питання про витребування цього майна, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Так, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном

(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Верховний Суд уважає, що у цьому конкретному випадку за обставин справи, яка переглядається касаційним судом, витребування апеляційним судом у ОСОБА_4 спірного майна, яке вибуло з власності позивача поза його волею, є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, а тому не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач ОСОБА_4 не позбавлений можливості на захист його прав відповідно до статей 22, 390, 661 ЦК України.

Вказане відповідає висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, провадження № 14-235цс18 та від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18.

В рамках цієї цивільної справи заявник не заявляв вимог про стягнення компенсації за шкоду внаслідок витребування спірного майна, таке питання апеляційним судом не вирішувалось.

Таким чином, відсутність оцінки апеляційним судом аспекту добросовісності заявника не дає підстав для скасування правильного та по суті законного оскаржуваного судового рішення.

Посилання у касаційній скарзі на те, що повторне звернення ОСОБА_1 з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини ОСОБА_7 та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року у справі № 761/7893/19, яке ухвалене без урахування фактичних обставин, встановлених у рішенні у справі від 21 лютого 2017 року у справі № 761/32624/16-ц в частині відсутності поважних причин на прийняття спадщини, порушує принцип правової визначеності остаточного рішення суду, зводяться до незгоди з рішенням суду від 21 лютого 2017 року у справі № 761/32624/16-ц, яке не є предметом цього касаційного перегляду, та не спростовують правильність оскаржуваних судових рішень.

Аргументи касаційної скарги про те, що станом на день укладення оспорюваного правочину - договору купівлі-продажу від 16 травня 2018 року, за яким ОСОБА_3 відчужив спірне майно ОСОБА_4 , права ОСОБА_1 не могли бути порушені, оскільки він вважався особою, яка не прийняла спадщину після ОСОБА_7 , Верховний Суд відхиляє, оскільки з огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини та положення частини п`ятої статті 1268 ЦК України право володіння та користування спадковим майном (спірною квартирою) виникло у ОСОБА_1 ще з часу відкриття спадщини ОСОБА_7 .

Посилання у касаційній скарзі на те, що обставини набуття (успадкування) ОСОБА_7 права на 1/2 частини спірної квартири, яка належала ОСОБА_14 , не заявлялись позивачем як підстава позову, не були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, а тому не підлягали дослідженню на етапі апеляційного перегляду, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як на одну із підстав для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції у своєму рішенні від 21 вересня 2022 року посилався на те, що факт прийняття ОСОБА_7 спадщини після смерті ОСОБА_14 встановити неможливо (т. 3 а. с. 146).

Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі навів доводи про те, що вказані факти суд першої інстанції міг встановити із наявних у матеріалах справи доказів, а саме копії спадкової справи ОСОБА_7 (т. 3 а. с. 160).

Отже, перевіривши вказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд в межах процесуальних повноважень, визначених статтею 367 ЦПК України, цілком обґрунтовано встановив обставини набуття (успадкування) ОСОБА_7 права на 1/2 частини спірної квартири, яка належала ОСОБА_14 в межах цієї справи.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц; від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19; від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17; від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19; постановах Верховного Суду від 24 січня 2023 року у справі № 161/13862/19, від 09 серпня 2023 року у справі № 754/3300/19, від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19, від 14 вересня 2023 року у справі № 753/12722/19, від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20, від 20 липня 2022 року у справі № 442/2640/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20; від 31 травня 2022 року у справі № 761/18088/180, від 27 січня 2020 року у справі № 332/3116/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 423/2673/12; від 17 листопада 2021 року у справі № 554/920/19; від 16 червня 2021 року у справі № 756/3115/17; від 28 вересня 2022 року у справі № 520/8004/18 та від 14 червня 2023 року у справі № 559/405/13-ц; від 04 липня 2023 року у справі № 641/8266/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, від 10 травня 2023 року у справі № 522/1884/18, та постанові Верховного Суду України у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду таким висновкам не суперечить і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі апеляційний суд виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не навів мотивів відхилення всіх аргументів заявника, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та поясненнях, наданих у судовому засіданні, є безпідставними, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Разом з тим Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним є неналежними способами захисту прав позивача з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересу визначено у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. пункти 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18).

Крім того, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

До подібних висновків саме про витребування майна за позовом спадкоємця дійшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), в якій, зокрема, зазначено, що ефективним способом захисту спадкоємця, що прийняв спадщину, є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірне майно.

Апеляційний суд вказаних висновків Верховного Суду не врахував, не надав належної правової оцінки спірним правовідносинам, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Разом з тим суд першої інстанції своїм рішення відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог з інших мотивів, і висновків Верховного Суду також не врахував.

Отже, оскаржуване судове рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у цій справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував, та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, ухваленого у ці справі апеляційним судом.

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 та підстави касаційного оскарження знайшли своє часткове підтвердження.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним підлягають скасуванню із ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , а в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування спірної квартири, - залишенню без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень в цій частині не впливають.

Такі висновки узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду, яка є сталою та сформованою.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судових збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

ОСОБА_4 встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується доданою до його касаційної скарги фотокопією пенсійного посвідчення від 08 грудня 2021 року серії НОМЕР_1 (НОМЕР_2). Тому він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у всіх судових інстанціях.

Отже, оскільки Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним, а ОСОБА_4 був звільнений від сплати судового збору за подання касаційної скарги, то з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню частково судовий збір, що підлягав сплаті за подання касаційної скарги у цій справі у розмірі 3 363,20 грн ((2102,00 грн х 0,4 х 2) х 200%).

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Жогіна Олена Олександрівна, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року скасувати.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Глушко Ліана Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анісімов Костянтин Сергійович, про визнання права власності на спадкове майно, визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить держави судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 3 363 (три тисячі триста шістдесят три) гривень 20 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець