КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк" на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 60/08/840 в розмірі 119 783,87 грн звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів під час примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рамках процедури виконавчого провадження з визначенням ринкової ціни предмету іпотеки при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 26.06.2008 між банком та відповідачем був укладений кредитний договір № 60/08/840, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 102 000 дол. США, на строк з 26.06.2008 по 23.06.2028, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами виходячи з 13,8% річних.

Позичальник зобов`язувався здійснювати повернення суми кредиту на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АБ «Укргазбанк», щомісячно з 01 по 10 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 425 дол. США.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором за процентами, пені.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30.05.2011 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» 981 199,16 грн, державне мито в розмірі 1 700 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2011 в частині стягнення кредитної заборгованості змінено зазначене рішення суду першої інстанції та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість в розмірі 119 783,87 дол. США.

Виконавчий документ, виданий на виконання вищевказаного рішення, був втрачений державною виконавчою службою, у зв`язку з чим, в грудні 2020 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.02.2021, яку постановою Київського апеляційного суду від 26.05.2021 залишено без змін, відмовлено у задоволенні зазначеної заяви.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором не погашена, а рішення суду про стягнення заборгованості не виконано.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 26.06.2008 № 60/08/840, між банком та відповідачем 26.06.2008 було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки є нерухоме майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, на даний час борг ОСОБА_2 не повернутий, позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23.05.2024 у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 196-200).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити новесудове рішення, яким позов задовольнити.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на безпідставність застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом з огляду на наступні обставини в їх сукупності:

- у 2011-2014 роках банк керувався правовими висновками Верховного Суду щодо неможливості одночасного стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки;

- 03.06.2014 набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який обмежував дії Банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки;

- у період з 02.04.2020 по 30.06.2023 діяв карантин, встановлений Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв'язку з поширенням коронавірусної хвороби", яким зупинено строки, визначені зокрема ст. 257 ЦК України;

- згідно з п. 19 Прикінцевих положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим кодексом. зупиняється на строк дії такого стану (т.2, а.с. 1-8).

В судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотек»). Аналогічне правило передбачене у частині другій статті 590 ЦК України.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частини перша та друга статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.06.2008 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №60/08/840, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 102000 дол. США, на строк з 26.06.2008 по 23.06.2028, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,8% річних (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пункту 1.5 договору кредит надавався на придбання житлової нерухомості: однокімнатної квартири загальною площею 42,30 кв. м жилою площею 18,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з пунктом 3.3.3 кредитного договору позичальник зобов`язувався здійснювати повернення суми кредиту на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ АБ «Укргазбанк», щомісячно з першого по десяте число кожного місяця, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, у розмірі не менше 1/240 від суми отриманого кредиту, що становить 425 дол. США.

Поручителем позичальника ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором є ОСОБА_3 , який за договором поруки від 26.06.2008 зобов`язався відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_2 26.06.2008 укладено договір іпотеки без оформлення заставної, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрієвської С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1774.

Відповідно до пункту 1.1 договору іпотеки, цей договір забезпечує всі вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 60/80/840 від 26.06.2008, укладеного між іпотекодержателем та позичальником - ОСОБА_2 , за умовами якого позичальник зобов`язаний іпотекодержателю не пізніше 23.06.2028 повернути кредит у розмірі 102 000 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13,8% річних та штрафні санкції у розмірі та у випадках, передбачених кредитним та цим договорами.

Пунктом 2.1 договору іпотеки встановлено, що предметом іпотеки є: нерухоме майно - однокімнатна квартира АДРЕСА_3 та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом пункту 3.1.5 договору іпотеки, у випадку, якщо у момент настання терміну виконання будь-якого зобов`язання за кредитним договором (сплата процентів та/або повернення кредиту) зобов`язання іпотекодавців у повному обсязі або у частині не буде виконано, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами або залишити у своїй власності предмет іпотеки, шляхом погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок власних коштів у відповідності з цим договором.

Згідно з пунктом 6.1 вказаного договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку прострочення іпотекодавцем будь-якого чергового платежу на погашення кредиту чи процентів, штрафних санкцій за кредитним договором.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції на вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із невиконанням позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору про повернення кредиту щомісячними платежами та наявністю простроченої заборгованості банк звернувся до суду з позовом про дострокове повернення кредитних коштів.

За наслідками розгляду зазначеного позову рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30.05.2011 на користь банку стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитну заборгованість у сумі 981 199,16 грн., державне мито в сумі 1 700 грн. та витрати на ІТЗ в сумі 120 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23.11.2011 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30.05.2011 змінено в частині стягнення кредитної заборгованості, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» кредитну заборгованість у сумі 119 783,87 дол. США.

На виконання вищевказаного рішення банком був отриманий виконавчий лист № 2?3436/11 від 12.12.2011 та пред`явлений до примусового виконання, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 5216367.

Проте, 30.05.2017 на підставі пункту 9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

У зв`язку з викладеним, в грудні 2020 року позивач звертався до суду із заявою про видачу дубліката вищевказаного виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.02.2021, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.05.2021, було відмовлено у задоволені заяви.

При цьому, доказів того, що судове рішення щодо стягнення кредитної заборгованості було виконано відповідачем, матеріали справи не містять.

Таким чином, встановивши, що боржник ОСОБА_2 основного зобов`язання, визначеного умовами кредитного договору № 60/08/840 від 26.06.2008, не виконала, суму боргу, визначену судовим рішенням у розмірі 119 783,87, кредитору не повернула, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право банку порушено і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором № 60/08/840 від 26.06.2008 у розмірі 119 783,87 дол. США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою.

Разом з тим, врахувавши заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском банком строку звернення до суду з вказаним позовом.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та обгрунтованим, виходячи з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/13805/16-ц підтримала висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки.

Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо) (постанова Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 755/5440/18 (провадження № 61-8385св21)).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, у кредитному договорі від 26.06.2008 № 60/08/840 сторони передбачили остаточну дату повернення кредиту - 23.06.2028.

Однак, як вже зазначалося вище, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення чергової частини кредитних коштів, використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення у 2011 році позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання.

Отже, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

За вказаних обставин, а також врахувавши заяву представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог банка, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що строк на звернення ПАТ АБ "Укргазбанк" до суду з вимогами про звернення стягнення сплинув у 2014 році.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивні перешкоди у зверненні із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах позовної давності банк не надав, а тому відсутні підстави для поновлення банку на звернення до суду з указаним позовом.

Посилання апелянта на те, що ним постійно переривався строк позовної давності, шляхом звернення до суду з позовом, звернення виконавчого листа до примусового виконання та вжиття заходів для звернення стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження є безпідставними, оскільки звернення позивачем до суду з позовом про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не перериває позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апелянта про неможливість подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки діяв Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року, колегія суддів відхиляє, оскільки період, в межах якого банк мав можливість подати позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, охоплював 2011-2014 роки.

Тобто, до 04.06.2014 у банку були відсутні перешкоди для звернення до суду з цим позовом.

Більш того, дія мораторію не впливає на право банку звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, не перешкоджає ухваленню судом рішення за таким позовом та не свідчить про наявність підстав для зупинення перебігу позовної давності.

Також, безпідставними є доводи апелянта про те, що ним під час подання позову не було порушено строки позовної давності, оскільки борг нараховується за період з 12.03.2017, а строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19), а у подальшому - на час дії воєнного стану в Україні, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, строк позовної давності до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки сплив у 2014 році.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк" - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова