Провадження № 2/127/2145/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору застави дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору застави дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 26.07.2020р. по 30.01.2024р. ОСОБА_2 07.09.2020р. позичила у ОСОБА_1 30 000доларів США на придбання особистої квартири АДРЕСА_1 . Згідно договору позики відповідач зобов`язалась повернути позивачу позичені кошти на першу вимогу, але не раніше 07.09.2023 та не пізніше 01.03.2024р. Також відповідач, після придбання квартири у власність, з метою забезпечення виконання умов договору позики, зобов`язалась протягом трьох місяців укласти з позивачем письмовий договір застави. 26.02.2021 року сторони уклали договір застави, за умовами якого відповідач, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 07.09.2020р., оформленим розпискою від цього ж числа, передала, а позивач прийняв в заставу квартиру АДРЕСА_1 . За взаємною згодою сторін вартість предмету застави становила 32 000доларів США. Станом на 01 травня 2024 року кошти за договором позики від 07.09.2020 року позивачу не повернуті, відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконанні. Оскільки законодавчі вимоги щодо реєстрації застави розповсюджуються виключно щодо реєстрації предмета застави, а не самого правочину, договір застави від 26.02.2021 року підлягає визнанню судом дійсним. З огляду на викладене позивач має право на задоволення своїх вимог шляхом визнання за ним права власності на вищеозначену квартиру, що фактично за правовими наслідками кореспондує засобу захисту порушеного права - зверненню стягнення на предмет застави. За вказаних обставин, враховуючи принцип обов`язковості виконання зобов`язання. принцип недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язання, підлягає до задоволення позовна вимога ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру під АДРЕСА_1 . Просить визнати дійсним договір застави від 26 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , предметом якого є квартира під АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру під АДРЕСА_1 , в порядку виконання умов договору позики, оформленого розпискою від 07 вересня 2020 року, та договору застави від 26 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 22.05.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

16.09.2024 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав за обставин викладених в позові, просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала.

Однак, судом в підготовчому засіданні було протокольно відмовлено в прийнятті заяви про визнання позову, оскільки визнання позову суперечить закону.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26.07.2020року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024року розірвано.

09.09.2020року ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу від 09.09.2020р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223318308 від 09.09.2020р.

Згідно п. 1.6 вказаного договору укладення договору проводиться за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_6 ОСОБА_3 .

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і ч. 3ст. 368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст.68СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Враховуючи викладене та те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згоду на придбання якої надавав колишній чоловік відповідача, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, позивачем не заявлено клопотання про залучення ОСОБА_3 до участі в справі.

Згідно розписки від 07.09.2020року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 30 000,00 доларів на придбання квартири АДРЕСА_1 . Вказані кошти ОСОБА_6 зобов`язувалась повернути ОСОБА_1 на першу вимогу, але не раніше 07.09.2023р. та не пізніше 01.03.2024р. Після придбання вказаної квартири у власність, з метою забезпечення виконання умов дійсної розписки, зобов`язалась протягом трьох місяців укласти з ОСОБА_1 письмовий договір застави.

Відповідно до договору застави від 26.02.2021року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 07.09.2020р., оформленим розпискою від цього ж числа, передає, а застоводержатель приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених цим договором предмет застави, що належить заставодавцю на праві власності, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 13 Закону України «Про заставу» передбачено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, якщо предметом застави є нерухоме майно, неподільні об`єкти незавершеного будівництва (подільні об`єкти незавершеного будівництва у випадках, визначених законом), майбутні об`єкти нерухомості, космічні об`єкти, договір застави нотаріально посвідчується на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів.

Згідно із ст.16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню з моменту нотаріального посвідчення договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає з моменту передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладання договору, то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.

Відповідно до даних норм, договір застави квартири укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Стаття 220 ЦК України закріпила, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина 2 статті 220).

З сукупного аналізу положень вказаних статей вбачається, що недотримання в момент укладення договору застави квартири за участю фізичної особи вимоги щодо його нотаріального посвідчення тягне за собою його нікчемність.

Згідно з ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 236 ЦК України встановила, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За правилом ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

При цьому, при наявності певних обставин, такий договір може бути визнаний судом дійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України.

З викладеного вбачається, що за рішенням суду договір застави квартири, що не був нотаріально посвідченим в момент його укладення, може бути визнаний дійсним, при зверненні до суду з відповідною вимогою та при зазначенні належного обґрунтування.

Обґрунтувань та доводів щодо існування визначених законодавством підстав для визнання договору застави квартири дійсним подана позовна заява також не містить.

Вказаний договір за своєю суттю є договором застави квартири тому, за змістом Закону України «Про заставу», підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Проте, договір застави квартири від 26.02.2021 року укладений між сторонами в простій письмові формі та нотаріально не посвідчений.

Враховуючи, що ст.220 ЦК України прямо закріплює, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, суд вважає, що не посвідчений нотаріально договір застави квартири від 26.02.2021року є нікчемним в силу закону.

Відповідно до вимог ст.ст.76-82 ЦПК України на сторони в процесі, в тому числі і позивача та його представника лежить обов`язок довести ті обставини на які він посилається, крім випадків відповідно до вимог ст.81 ЦПК України.

Належних доказів для необхідності звернення до суду в зв`язку з порушенням його прав позивачем не надано, як і не надано законних та обґрунтованих аргументів щодо заявлених вимог. Зокрема, суду не було надано будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_2 наполягав на нотаріальному посвідченні договору, а відповідач ухилявся від вчинення такої дії. Такими доказами можуть бути будь-які дані (докази підтверджені відповідними письмовими документами або іншими). Навпаки, відповідач подала заяву про визнання позову, а тому не заперечує щодо заявлених вимог, а відтак сторони можуть нотаріально посвідчити спірний договір та в добровільному порядку оформити будь який договір на підставі якого позивач міг би стати власником квартири, однак, сторонами даного правочину не вчиняють. За таких обставин, суд в задоволенні позовних вимог про визнання договору застави дійсним відмовляє.

Позовна вимога про визнання права власності на квартиру є похідною вимогою, а тому задоволенню не підлягає.

З урахуванням положень ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на останнього та не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 5,12,13,76,77,81, 263, 265, 354 ЦПК, ст.ст. 16, 203, 215, 216, 236 Цивільного кодексу України, Закону України «Про заставу», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору застави дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення складено 14.10.2024 року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 .

Суддя: