Справа № 216/4228/23
провадження №2-о/216/22/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міській районний суд м. Кривого Рогу у складі

головуючого судді Бутенко М. В.

за участю:

секретаря судового засідання Кравець А.С.

без участі сторін та без застосування технічного запису

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 в м. Кривий Ріг в Дніпропетровській області заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

28.06.2023 року до Центрально-міського райсуду м. Кривого Рогу адвокатом Страхом В.О. від імені та в інтересах гр. ОСОБА_1 , подано матеріали заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду від 07.07.2023 року.

Свою заяву заявник обґрунтовує наступним: він - ОСОБА_1 19 грудня 2009 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . Шлюб був зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №962.

За час шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Фактичні шлюбні відносини між подружжям були припинені з листопада місяця 2022 року у зв`язку з конфліктами, які виникали під час ведення сумісного побуту, а також у зв`язку з різними поглядами на життя. Збереження та подальше існування шлюбних відносин Заявник вважав неможливим, оскільки сторони не вели сумісного побуту, не підтримували шлюбні відносини, тобто, не реалізували права та обов`язки подружжя, передбачені Сімейним Кодексом України.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, справа № 216/823/23, від 22 березня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за адресою зареєстрованого місця проживання заявника - батька. Дитина фактично проживає разом з заявником за вказаною адресою та перебуває на його утриманні та самостійному вихованні.

Взаємини у сім`ї доброзичливі, на основі взаємоповаги, безконфліктні, сім`я має позитивний вплив на дитину, наявний домашній контроль, у сім`ї створено належні умови щодо психічного, фізичного, розумового розвитку дитини, випадки насильства відсутні. Заявник має постійне місце проживання, позитивно характеризується, піклується про розвиток своєї дитини, має сталий дохід та немає протипоказань до виховання та проживання разом з дитиною. Житло, у якому проживає дитина, перебуває у задовільному стані, з усіма комунальними зручностями, побутовою технікою, а його загальна площа дозволяє проживати в ній всім зареєстрованим особам. У дитини є власна кімната, усе необхідне для розвитку, дитина забезпечена всім необхідним.

Мати дитини не проживає разом з дитиною з листопада місяця 2022 року та проживає окремо, участі у вихованні чи утриманні дитини не приймає. Спір між батьками щодо місця проживання дитини, або будь-який інший, відсутній. У заінтересованої особи відсутні будь-які конфлікти чи перешкоди у спілкуванні з дитиною, або із заявником. Заінтересована особа визнає зазначені у заяві обставини.

Заявник просить суд встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки встановлення даних фактів має юридичне значення для заявника та впливає на його права й обов`язки як батька та інтереси його неповнолітньої дитини. Встановлення даного факту необхідно заявнику для облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах, оскільки через військову агресію Російської Федерації на території України введено воєнний стан, проходять бойові дії, та з метою в подальшому захисту прав та представлення інтересів дитини.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Страх В.О. не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися, адвокат Страх В.О. раніше подавав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та без застосування технічних засобів, просив суд заяву задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання 15.10.2024 року не з`явилася, в останній поданої нею до суду 14.08.2024 року заяві зазначила, що категорично заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки змінилися обставини, дитина на сьогоднішній час мешкає разом з нею, вона особисто здійснює за нею догляд, дитина перебуває на її утриманні.

Представник заінтересованої особи: органу опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, в судове засідання 15.10.2024 року не з`явився, раніше надали на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутністю їх представника.

Представник заінтересованої особи: територіальний центр комплектування та соціальної підтримки в судове засідання 15.10.2024 року не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

19 грудня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Шлюб був зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №962.

За час шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, справа № 216/823/23, від 22 березня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

Заявник просить суд встановити факт того, що він ОСОБА_1 самостійно виховує та здійснює догляд за неповнолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки встановлення даних фактів має юридичне значення для заявника та впливає на його права й обов`язки як батька та інтереси його неповнолітньої дитини. Встановлення даного факту необхідно заявнику для облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах, оскільки через військову агресію Російської Федерації на території України введено воєнний стан, проходять бойові дії, та з метою в подальшому захисту прав та представлення інтересів дитини.

Мати дитини ОСОБА_2 на сьогоднішній час категорично заперечує проти задоволення заяви, оскільки дитина постійно проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Згідно ч. 1 ст.121СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст.141СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст.150СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч. 2, 5 ст.157СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.181СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

У поданій заяві заявник зазначає, що неповнолітня дочка на даний час проживає разом із ним та повністю перебуває на його утриманні.

В силу ст.141СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 3 ст.12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, всупереч вимог наведеної норми заявник не надав суду беззаперечних доказів, що він одноосібно утримує дитину. Надані суду письмові докази лише свідчать про наявність у заявника дочки і не підтверджують факт ухилення матері від утримання дитини.

Згідно з ч. 2 ст.315ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до приписів п.2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд, зокрема, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Правовідносини щодо утримання дітей, є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Статтею 51Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України.

Частина перша ст.319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту.

Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав на підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч. 2 статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від31березня 1995року №5«Про судову практику в справах про встановлення фактів,що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18).

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Статтею 318 ЦПК України встановлені вимоги до змісту заяви, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт (ч. 1ст. 319 ЦПК України).

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 метою заявленого ним встановлення факту що має юридичне значення, є: облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах, оскільки через військову агресію Російської Федерації на території України введено воєнний стан, проходять бойові дії, та з метою в подальшому захисту прав та представлення інтересів дитини.

Однак, законодавством не передбачено встановлення юридичного факту з метою майбутніх та потенційно можливих ускладнень щодо соціальних прав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник звернувся до суду з метою закріплення факту, який ніким не оспорюються та не ставиться під сумнів.

Частина перша ст.319ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту.

До сфери п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.

Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Судом у даній справі не встановлено факт порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом факту, про який просив заявник.

Велика Палата Верховного Суду у справі за позовом батька про встановлення факту самостійного виховання дитини: постанова від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зробила такі правові висновки:

Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

За обставинами справи у вересні 2020 року в подружжя народився син. З лютого 2022 року син залишився проживати з батьком (заявник), а його мати виїхала за кордон. Заявник указував, що із цього часу мати не бере участі в житті дитини, не спілкується з нею, матеріально не утримує.

Заявник стверджував, що він батько, який самостійно виховує дитину. Встановлення факту самостійного виховання дитини потрібно йому для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації.

Суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні заяви батька, оскільки він не довів, що мати дитини не здійснює прав і не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини.

Велика Палата ВС виснувала, що в цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та, безумовно, впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Водночас суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що подана заява про встановлення факту, який має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене батьком у цій справі, не може з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини в позовному провадженні.

Вимоги до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, поданої у порядку окремого провадження, встановлені у ст. 318 ЦПК України, згідно з якою у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Згідно з ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76, 77ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_1 у поданій заяві зазначає, що дитина проживає разом із ним, знаходиться на його одноособовому утриманні і самостійному вихованні.

До таких тверджень в силу ст.141СК України суд відноситься критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Заявником не надано суду доказів, що в питанні виховання чи утримання малолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, при цьому суд має заяву матері дитини ОСОБА_2 , яка на сьогоднішній час категорично проти задоволення заяви, оскільки зазначає, що дитина мешкає разом з нею.

Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Разом із тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Доводи заявника, що він самостійно виховує та утримує дитину, не є достатнім для доведення дійсного перебування дитини тільки на вихованні та утриманні одного з батьків, оскільки до такої категорії відносяться особи, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості виховання іншим з батьків внаслідок об`єктивних обставин. Це стосується випадків коли інший з батьків дитини помер, безвісно відсутній, позбавлений батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатен їх виконувати в силу об`єктивних обставин, а не з метою штучного створення підстави.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про недопустимість учасниками судового розгляду використовувати окреме провадження з метою «створення» преюдиційних фактів.

Суд звертає увагу, що обоє батьків зобов`язані однаковою мірою брати участь у вихованні та утриманні своєї дитини.

Водночас, якщо мати не позбавлена батьківських прав і відсутнє будь-яке рішення органу опіки і піклування щодо встановлення режиму спілкування із дитиною та участі батька та матері в її вихованні, що має місце у цій справі, мати у будь-який час має право і обов`язок брати участь у вихованні дитини.

Таким чином, на думку суду, відсутні підстави для висновку, що батько виховує дитину сам, оскільки таке може мати місце лише у випадку, коли мати у дитини відсутня, об`єктивно позбавлена можливості брати участь в житті дитини, або свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин суду не надано, беззаперечних доказів щодо неможливості матір`ю дитини виховувати та утримувати її або умисного нехтування нею батьківськими обов`язками щодо дитини суду не представлено.

Отже, зважаючи, що заявником не доведено, що матір малолітньої дитини в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї дитини, вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою, а тому враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. 3, 12, 247, 258, 259, 265, 293, 315, 319 ЦПК, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: М.В. БУТЕНКО