КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/3753/23 Головуючий у суді І інстанції Рудюк О.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживачів, відшкодування збитків (матеріальної шкоди) та моральної шкоди, завданої неналежним виконанням договору,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ФОП ОСОБА_1 на його користь вартість спричиненої матеріальної шкоди в сумі 6 017 971,76 грн, вартість спричиненої моральної шкоди в сумі 200 000,00 грн, вартість спричинених збитків по сплаті орендної плати в сумі 56 393,68 грн, а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 18 грудня 2022 року між ним та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 69104 поставки та монтажу обладнання з додатками до нього з метою поставки та монтажу спеціалістами відповідача у належному йому будинку АДРЕСА_1 системи автономного електроживлення.

06 січня 2023 року о 20 годині 20 хвилин роботи з монтажу обладнання відповідачем завершено, здійснено запуск системи електроживлення в експлуатацію, що підтверджується актом введення в експлуатацію системи від 06 січня 2023 року.

07 січня 2023 року о 06 годині 40 хвилин у належному позивачеві будинку відбулася пожежа, тобто з моменту встановлення (монтажу) обладнання та його послідуючого загоряння пройшло лише декілька годин. Сім`я позивача прокинулась від спрацювання системи протипожежного оповіщення, оскільки самотужки загасити пожежу вогнегасниками позивач не зміг через велике полум`я, тому була викликана по телефону служба ДСНС. Факт пожежі, процес її гасіння, попередні пошкодження будинку зафіксовано в акті про пожежу від 07 січня 2023 року, складеного комісією у складі головного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області - майора служби цивільного захисту ОСОБА_3 , власника будинку - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Відповідно до вказаного акту пожежею знищено: покриття та перекриття другого поверху по всій площі (S=l10м2), вікна, двері, приміщення котельні, матеріальні цінності власника будинку, речі домашнього вжитку, зовнішній фасад на 5-10 м, навіс для машин, меблі, спортивні тренажери, документи тощо. Крім того, пожежею пошкоджено: конструктивні зв`язки другого поверху, закопчено стіни, підлогу та стелі по всій площі будинку, меблі, матеріальні цінності власника, речі домашнього вжитку, а також автомобіль ОСОБА_4 . Ймовірною причиною пожежі згідно з актом про пожежу вказано коротке замкнення акумуляторної батареї з послідуючим горінням.

07 січня 2023 року позивач повідомив відповідача про пожежу, а 13 січня 2023 року відбулась їх зустріч та спеціаліста відповідача по питанням монтажу та підключення обладнання в будинку. На зустрічі обговорено, що відповідач протягом декількох днів надасть контакти виробника обладнання та всі документи на поставлене та змонтоване обладнання, що не були долучені відповідачем до договору (сертифікати якості) під час його здачі в експлуатацію 06 січня 2023 року. Відшкодувати збитки, завдані пожежею через встановлене обладнання, відповідач відмовився, мотивуючи недоведеністю взаємозв`язку між його діями по поставленому та змонтованому обладнанню і наслідками у вигляді пожежі.

Відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення пожежно-технічної експертизи № 323/04.21 від 11 квітня 2023 року отримано наступні відповіді на оставлені експерту питання: Осередок пожежі, яка сталася 07 січня 2023 року в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився в серединній частині лівої акумуляторної батареї, за межами одного з елементів блоку акумуляторної батареї, що входить до складу блоку акумуляторної батареї. Причиною пожежі є виниклий аварійний процес в одному з елементів живлення лівої акумуляторної батареї, що полягав в утворенні короткого замикання між позитивним і негативним електродами цього елемента, яке призвело до утворення горючих газів з підвищенням тиску у середині його оболонки, з послідуючим її розривом та займанням газів від утворених джерел запалення (іскор, розжарених часток електродів тощо) за межами цього елемента. Далі пожежа поширилась по наявним горючим матеріалам, що знаходились поблизу осередку пожежі, а підвищення температури внаслідок їх горіння призвело до протікання подібних процесів і в інших елементах цієї акумуляторної батареї, що сприяло активному її розвитку.

Таким чином, позивач вважав, що існує очевидний причинний зв`язок між поставленим та встановленим відповідачем електрообладнанням в належному йому будинку та виникненням у ньому пожежі, що спричинила останньому збитки.

Згідно із висновком судового експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 10-02/23 від 20 квітня 2023 року отримано наступну відповідь на поставлене питання: Розмір матеріальної шкоди, завданої власнику садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 внаслідок пожежі, яка сталася 07 січня 2023 року та призвела до пошкодження зазначеного садового будинку, станом на дату виникнення пожежі, орієнтовно становить: 3 126 200,00 грн.

Спричинені позивачеві збитки не вичерпується тільки необхідністю проведення ремонтних робіт з відновлення будинку, оскільки внаслідок пожежі знищено та пошкоджено особисті речі, належні позивачеві та його сім`ї. Для визначення розміру спричиненої матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок пожежі, було проведено товарознавче дослідження і відповідно до висновку судового експерта № 01/110523 від 09 червня 2023 року станом на 07 січня 2023 року розмір матеріальної шкоди, завданої власнику рухомого майна (перелік майна додається), внаслідок пожежі, що сталася за адресою: АДРЕСА_1 , становить 2 891 771,76 грн.

Тобто, за результатами проведених експертиз загальний розмір матеріальної шкоди, спричиненої позивачеві внаслідок пожежі, що сталася за адресою його проживання: масив «Міжріччя», АДРЕСА_1 , становить 6 017 971, 76 грн. (3 126 200,00 грн + 2 891 771,76 грн).

При цьому в результаті вказаної пожежі було повністю зруйновано звичний спосіб життя позивача та його сім`ї, оскільки вони залишились фактично без придатного для життя даху над головою, так і без елементарних особистих речей для нормального та налагодженого побуту. Опинившись у стресовій ситуації від пожежі, залишившись без майна, без житла, без особистих речей позивач був змушений повністю змінити звичний спосіб життя, що призвело до істотних та тривалих душевних страждань, відтак вважає, що йому нанесено також моральну шкоду, яка підлягає відшкодування зі сторони відповідача.

Крім того, сім`я позивача більше ніж півроку вимушена винаймати (орендувати) житло для того аби мати змогу проживання. Вказане підтверджується договором найму нерухомого майна від 01 лютого 2023 року, згідно з умовами якого орендовано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , з помісячною оплатою орендної плати у розмірі 8 000,00 грн та сплати комунальних платежів згідно з рахунками обслуговуючих організацій. Відтак, станом на дату подачі позовної заяви сплачена сума вимушеної оренди разом із комунальними платежами становить 56 393,68 грн, що підтверджуються квитанціями про сплату, які також підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 6 017 971,76 грн та судові витрати у розмірі 74 600,00 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь держави 13 420,00 грн судового збору.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 100,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач в особі представника - адвоката Григоренка А.О. звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову і вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування вимог, викладених в апеляційній скарзі, посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.

Зокрема наголошує на тому, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є наслідком відмови у задоволенні позову.

При цьому посилається на те, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач здійснює такі види економічної діяльності: 85.59 Інші види освіти, н. в. і. у. (основний); 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; 85.59 Інші види освіти, н.в.і.у.; 47.61 Роздрібна торгівля книгами в спеціалізованих магазинах; 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; 74.30 Надання послуг перекладу.

Жодний з них не передбачає здійснення продажу електрообладнання та його монтажу, що виключає притягнення до цивільної відповідальності відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції, відповідає її виробник. Будь-яка особа, яка ввезла на митну територію України продукцію з метою її продажу, передання в найм (оренду), лізинг або розповсюдження в будь-якій іншій формі в ході провадження господарської діяльності, відповідно до цього Закону несе відповідальність як виробник.

Відповідач надав позивачу інформацію про дані постачальника товару, проте він пред`явив позов до неналежного відповідача.

Також судом першої інстанції не враховано, що відповідач не вводив систему в експлуатацію та не підписував відповідний акт.

Так, позивачем було надано копію договору поставки та монтажу обладнання № 69104 від 18 грудня 2022 року та акту введення системи в експлуатацію, в якому міститься дата введення в експлуатацію та підпис відповідача.

Проте відповідач із 31 грудня 2022 року по 11 січня 2023 року перебував за кордоном, що підтверджується копією його закордонного паспорту, а тому фізично не міг вводити в експлуатацію відповідне обладнання, як і не міг підписувати акт введення системи в експлуатацію.

Судом першої інстанції проігноровано те, що позивачем не доведено дефекту продукції та взаємного зв`язку між ним та завданою шкодою.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» потерпілий повинен довести: наявність шкоди; наявність дефекту в продукції; наявність причинно-наслідкового зв`язку між дефектом в продукції та шкодою.

Позивачем не доведено наявність дефекту в продукції та наявність причинно-наслідкового зв`язку між дефектом в продукції та шкодою, що виключає відповідальність відповідача в межах цього провадження.

Рішення суду ґрунтується виключно на припущеннях, хоч і формально позивачем долучено деякі докази на підтвердження заявлених обставин.

Щодо додаткового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що це рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки відповідач не був повідомлений про судове засідання, а тому не брав в ньому участь і не міг надати свої заперечення проти заяви позивача.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Григоренко А.О. підтримав апеляційні скарги та доводи, викладені в них, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача - адвокат Боднар Б.Є. в судовому засіданні заперечувала проти доводів і вимог апеляційних скарг, просила залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість основного і додаткового рішень суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 рокуслід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу на додаткове рішення цього ж суду від 13 березня 2024 року - задовольнити частково з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,0644 га з кадастровим номером :38:140:7092 та садового (дачного) будинку загальною площею 188,9 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

18 грудня 2022 року між ФОП ОСОБА_1 (постачальник) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір № 69104 поставки та монтажу обладнання, згідно умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупця систему електроживлення і комплектуючі до них або інше обладнання згідно специфікацій в додатках до цього договору (надалі - обладнання), виконати роботи по монтажу та налагодженню системи згідно специфікацій в додатках до цього договору (надалі - роботи), а покупець зобов`язується приймати та оплачувати обладнання, а також приймати та оплачувати виконані роботи. Адреса будівництва системи електроживлення: АДРЕСА_1 . У відповідності до статті 628 Цивільного кодексу України даний договір є змішаним договором, який містить в собі елементи різних договорів, а саме: договору поставки та договору на виконання робіт (пункти 1.1., 1.2., 1.5.).

Відповідно до пункту 3.1. договору якість обладнання підтверджується сертифікатом якості заводу виробника у відповідності до стандарту Європейського Союзу, відповідає санітарним, гігієнічним, технічним стандартам і правилам, встановленими діючим законодавством України та/або міжнародним нормам та правилам і/або іншими документами необхідними для даного виду обладнання. Постачальник зобов`язаний надати технічну документацію на обладнання, яка стає невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 6.2. договору визначено, що гарантійний строк на виконані постачальником роботи та використані при виконанні робіт матеріали складає 24 місяці. Гарантійні зобов`язання починають діяти з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт.

Згідно пункту 6.4. договору у випадку виявлення поломок обладнання або недоліків в роботі обладнання на період дії гарантійного терміну, постачальник зобов`язується надіслати свого представника для ремонту або усунення таких недоліків протягом 48 годин з моменту повідомлення покупцем про виявлення останніх, яке покупець направляє постачальнику в письмовому вигляді по факсу або електронній пошті. Виявлені поломки або недоліки повинні бути усунені постачальником у мінімально можливий термін, але не більше ніж 10 робочих днів від дати повідомлення покупцем про виявлення останніх, не враховуючи дату повідомлення. Строк заміни деталей обладнання, ремонт яких неможливий, узгоджується сторонами окремо на основі гарантійних зобов`язань виробників.

Відповідно до додатку № 1 до договору № 69104 від 18 грудня 2022 року, який є специфікацією № 1, визначено обладнання, матеріали та роботи, що повинен поставити та виконати ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , а саме: сонячні панелі Jinko JKM415M-54HL4 black frame, 415 Вт - 32 шт.; кабель Solar 6мм кв. - 300 м; автономний інвертор Victron Energy Quattro 48/15000/200-100/100 (15 кВА/12 кВт, 1 фаза/Без контролерів заряду) - 1 шт.; контролер заряду Victron Energy SmartSolar MPPT 250/100-Tr VE.Can (100AJ2/24/48B) - 2 шт.; акумуляторна збірка U-Power для систем автономного забезпечення на комірках LG Chern (Виробництво Запоріжжя, хімія комірок NMC, Ємність 9,25 кВт*год.) - 2 шт.; панель управління CERBO GX - 1 шт.; АВР + Щит захисту + з`єднувальні силові кабелі + електромонтажні матеріали (комплект); монтажна конструкція на дах (алюміній); транспортні витрати; монтажні роботи згідно з переліком, зокрема: монтаж конструкції та сонячних панелей; монтаж інвертора; монтаж акумуляторів; роботи з прокладання кабельних трас; перекомутація щитків будинку; електромонтажні та пусконалагоджувальні роботи; підключення та налаштування системи моніторингу.

Згідно з актом введення в експлуатацію системи від 06 січня 2023 року роботи з монтажу обладнання відповідачем завершено, здійснено запуск системи електроживлення в експлуатацію.

07 січня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , сталась пожежа, що підтверджується актом про пожежу від 07 січня 2023 року, складеного комісією у складі головного інспектора відділу запобігання надзвичайним ситуаціям Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області - майора служби цивільного захисту Моркви М.Ю., власника будинку - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Пожежею знищено: покриття та перекриття другого поверху по всій площі (S=l10м2), вікна, двері, приміщення котельні, матеріальні цінності власника будинку, речі домашнього вжитку, зовнішній фасад на 5-10 м, навіс для машин, меблі, спортивні тренажери, документи тощо. Крім того, пожежею пошкоджено: конструктивні зв`язки другого поверху, закопчено стіни, підлогу та стелі по всій площі будинку, меблі, матеріальні цінності власника, речі домашнього вжитку, а також автомобіль ОСОБА_4 . Ймовірною причиною пожежі згідно з актом про пожежу є коротке замкнення акумуляторної батареї з послідуючим горінням.

Відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення пожежно-технічної експертизи від 11 квітня 2023 року № 323/04.21, осередок пожежі, яка сталася 07 січня 2023 року в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився в серединній частині лівої акумуляторної батареї, за межами одного з елементів блоку акумуляторної батареї, що входить до складу блоку акумуляторної батареї. Причиною пожежі, яка сталася 07 січня 2023 року в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є виниклий аварійний процес в одному з елементів живлення лівої акумуляторної батареї, що полягав в утворенні короткого замикання між позитивним і негативним електродами цього елемента, яке призвело до утворення горючих газів з підвищенням тиску у середині його оболонки, з послідуючим її розривом та займанням газів від утворених джерел запалення (іскор, розжарених часток електродів тощо) за межами цього елемента. Далі пожежа поширилась по наявним горючим матеріалам, що знаходились поблизу осередку пожежі, а підвищення температури внаслідок їх горіння призвело до протікання подібних процесів і в інших елементах цієї акумуляторної батареї, що сприяло активному її розвитку.

Згідно висновку судового експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи № 10-02/23 від 20 квітня 2023 року розмір матеріальної шкоди, завданої власнику садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - ОСОБА_2 внаслідок пожежі, яка сталася 07 січня 2023 року та призвела до пошкодження зазначеного садового будинку, станом на дату виникнення пожежі орієнтовно становить 3 126 200,00 грн.

Відповідно до висновку судового експерта № 01/110523 за результатами проведення товарознавчого дослідження від 09 червня 2023 року, станом на 07 січня 2023 року розмір матеріальної шкоди, завданої власнику рухомого майна внаслідок пожежі, що сталася за адресою: АДРЕСА_1 , становить 2 891 771,76 грн.

Суд першої інстанції, встановивши наведені обставини, визначив, що між сторонами виникли деліктні правовідносини, вважав доведеним як факт наявності шкоди, так і вину відповідача в її заподіянні, та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 6 017 971,76 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

За загальним правилом, визначеним статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Разом з тим, ЦК України містить спеціальні норми, які регулюють правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг).

Частиною третьою статті 1209 ЦК України встановлено, що підстави для відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі такого, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, встановлюються законом.

Таким чином порядок та підстави відшкодування шкоди, пов`язаної з наявністю недоліків товару, у тому числі й якість товару, регулюються нормами спеціального закону.

Такими спеціальними законами є Закон України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) та Закон України від 19 травня 2011 року № 3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» (далі - Закон № 3390-VI).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 4 Закону № 1023-XII споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати, виходячи з усіх обставин, зокрема пов`язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням (утилізацією, переробкою) цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію (стаття 5 Закону № 3390-VI).

Відповідно до приписів частин першої та другої статті 7 Закону № 3390-VI за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції, відповідає її виробник, а також будь-яка особа, яка ввезла на митну територію України продукцію з метою її продажу, передання в найм (оренду), лізинг або розповсюдження в будь-якій іншій формі в ході провадження господарської діяльності, відповідно до цього Закону несе відповідальність як виробник.

При цьому частина третя статті 7 зазначеного Закону визначає, що у разі коли виробник продукції не може бути встановлений, кожний її постачальник (продавець) відповідно до нього Закону несе відповідальність як виробник, якщо він протягом 30 днів не повідомить потерпілому найменування та місцезнаходження виробника або особи, яка поставила йому цю продукцію. Дія зазначеної норми поширюється також на продукцію, ввезену на митну територію України, якщо на ній не вказані найменування та місцезнаходження особи, зазначеної в частині другій цієї статті, навіть якщо на цій продукції вказано найменування її виробника.

Згідно з частиною першою статті 8 вказаного Закону у разі коли відповідальність перед потерпілим за одну і ту саму шкоду може нести кілька осіб, потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди як від усіх таких осіб, так і від будь-якої з них окремо. При цьому можуть бути застосовані положення цивільного законодавства про часткову відповідальність за шкоду та про право зворотної вимоги (регресу) до винної особи.

Згідно вимог статті 711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю у зв`язку з придбанням товару, що має недолік, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 1210 ЦК України шкода, завдана внаслідок недоліків товару, що є нерухомим майном, підлягає відшкодуванню виготовлювачем товару. Шкода, завдана внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію, підлягає відшкодуванню виготовлювачем товару або іншою особою, визначеною відповідно до закону. Шкода, завдана внаслідок недоліків робіт (послуг), підлягає відшкодуванню їх виконавцем.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг, які були належним чином оформлені договором поставки та монтажу обладнання від 18 грудня 2022 року.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, відповідно до яких саме позивачка мав довести факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а відсутність вини в її заподіянні мав довести відповідач.

Матеріалами справи доведений факт заподіяння шкоди позивачу та її розмір.

Водночас відповідач не спростував своєї вини в її заподіянні.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги про те, що позивач не довів дефекту продукції та причинно-наслідкового зв`язку між цим дефектом та завданою шкодою.

Відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення пожежно-технічної експертизи № 323/04.21 від 11 квітня 2023 року причиною пожежі, яка сталася 07 січня 2023 року в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є виниклий аварійний процес в одному з елементів живлення лівої акумуляторної батареї, що полягав в утворенні короткого замикання між позитивним і негативним електродами цього елемента, яке призвело до утворення горючих газів з підвищенням тиску у середині його оболонки, з послідуючим її розривом та займанням газів від утворених джерел запалення (іскор, розжарених часток електродів тощо) за межами цього елемента.

Тобто, причиною пожежі стало коротке замикання в акумуляторній батареї, яку встановив в будинку позивача відповідач.

Відповідач не надав суду доказів, що коротке замикання акумуляторної батареї сталось з причин порушення позивачем правил експлуатації обладнання.

Отже, якщо споживач не порушив умови експлуатації акумуляторної батареї, то саме внаслідок її дефекту у ній сталось коротке замикання між електродами, а тому наявність дефекту поставленої продукції і причинно-наслідковий зв`язок між дефектом та пожежею в будинку позивача є доведеними матеріалами справи.

Також є безпідставними доводи відповідача щодо того, що він не є виробником продукції, а тому не має відповідати за заподіяну шкоду, внаслідок недоліку цієї продукції.

Як вбачається із матеріалів справи, у своїх поясненнях на позовну заяву до закриття підготовчого провадження у справі відповідач посилався на те, що акумуляторну батарею, в якій сталось коротке замикання, він замовляв у ТОВ «Сучасна енергія» і йому це обладнання було надіслано Новою Поштою. Проте матеріали справи не містять жодного доказу на доведення цих обставин і вказане товариство не було залучено до розгляду справи в якості третьої особи.

Крім того, оскільки відповідач протягом 30 днів не повідомив позивачу найменування та місцезнаходження виробника і виробник обладнання є невстановленим, отже саме відповідач як постачальник обладнання відповідно до частини третьої статті 7 Закону № 3390-VI несе відповідальність як виробник.

При цьому не може бути підставою для звільнення відповідача від цивільної відповідальності та обставина, що в переліку видів економічної діяльності, які він здійснює відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутній такий вид діяльності як продаж та монтаж електрообладнання. Відповідач підписав договір про надання цих послуг, виконав його, поставивши в будинок позивача електрообладнання, а тому має відповідати за заподіяну матеріальну шкоду.

Доводи відповідача про те, що він не підписував акт введення системи в експлуатацію, оскільки в той час перебував за межами України також не можуть слугувати підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Із матеріалів справи, а саме наданих скриншотів переписки між сторонами вбачається, що в процесі встановлення обладнання в будинку позивача брав участь не безпосередньо відповідач, а інші працівники. Ці обставини відповідач у своїй апеляційній скарзі не заперечував. Акт введення в експлуатацію системи підписаний сторонами і містить печатку ФОП ОСОБА_1 . Отже, незалежно від дати підписання цього акту відповідач погодився з тим, що ним здійсненні роботи щодо встановлення автономної станції Виктрон 15 КвТ в будинку позивача 06 січня 2023 року.

У частині третій статті 12, частині першій, шостій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що відповідач не навів достатньо переконливих доводів, які могли бути підставою для спростування висновків суду першої інстанції в частині відшкодування ним шкоди, заподіяної позивачу внаслідок пошкодження майна, а тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК Україниапеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 13 березня 2024 року, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) вказано, що:

7.28. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 244 ГПК України, частина третя статті 270 ЦПК України). Дослідивши чи однаково процесуальні кодекси (цивільний та господарський) визначають поняття «порядку ухвалення судового рішення», Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що обидва кодекси під цим поняттям розуміють: ухвалення рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду; прийняття рішень та постанов, складення та їх підписання в нарадчій кімнаті тим складом суду, який розглянув справу; можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті; оформлення окремим документом ухвал, які постановляються в нарадчій кімнаті, а інших ухвал, що постановляються без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання; особливості оформлення судових рішень (ухвал) що містять вступну та резолютивну частину, а також складення повного рішення (постанови, ухвали) у певні строки; можливість внесення виправлень в рішеннях чи ухвалах із застереженням перед підписом судді; викладення усіх судових рішень письмово у паперовій та електронній формі та вимоги їх викладення у Єдиній судово-інформаційно-телекомунікаційній системі ( стаття 259 ЦПК України, стаття 233 ГПК України). Отже, процесуальні кодекси поняття «порядок ухвалення судового рішення» визначають однаково та не включають до нього «процедуру розгляду справи по суті в загальному чи письмовому провадженні», яка виділена в окремі глави процесуальних кодексів (глава 6 ЦПК України, глава 6 ГПК України).

7.29. Велика Палата Верховного Суду висновує, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209 - 246 ЦПК України (статей 201 - 221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

7.30. Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не подавала, поданої на підставі статті 246 ЦПК України (статті 221 ГПК України), слід прийняти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалось на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні.

7.31. Отже, у процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України), які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

7.32. Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України (частини четвертої 244 ГПК України) про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України) чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим)».

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідач не був повідомлений судом першої інстанції про надходження і розгляд заяви позивача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, незважаючи на те, що розгляд справи по суті в суді першої інстанції відбувався у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін.

Вказане унеможливило надання відповідачем відповідних заперечень проти таких вимог та доведення неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд відповідально до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції не врахував, що положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд не звернув уваги на те, що правила щодо реалізації учасниками справи їх права на участь в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат згідно з частиною четвертою статті 270 ЦПК України є спеціальними та повинні застосовуватися системно з приписами частини другої статті 246 ЦПК України, яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи, що була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження).

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення додаткового рішення без призначення судового засідання для розгляду відповідної заяви позивача та без повідомлення відповідача про день, час та місце її розгляду. Внаслідок проведення такого розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Колегія суддів врахувала, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Отже, доводи відповідача про його неповідомлення щодо розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення, що призвело про порушення його прав на ефективний і справедливий судовий захист, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (див. також постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

За таких обставин суд першої інстанції не дотримався умов проведення розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалив додаткове рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального права, а відтак колегія суддів прийшла до висновку, що це рішення не може бути залишене в силі та в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Вирішуючи заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення, яка була подана до суду першої інстанції 04 березня 2024 року його представником - адвокатом Боднар Ю.Є., колегія суддів виходить з наступного.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Заява про ухвалення додаткового рішення є заявою з процесуальних питань.

Тому подання учасником справи заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу потрібно здійснювати із дотриманням вимог ЦПК України, встановлених для подання клопотань (заяв) з процесуальних питань.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено, - він встановлюється судом (частина третя статті 182 ЦПК України).

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань визначені у статті 183 ЦПК України.

Будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення) (пункт 6 частини першої статті 183 ЦПК України).

За правилами частини другої статті 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 463/12950/21 (провадження № 61-403 св 23) та від 17 квітня 2024 року у справі № 523/15909/18 (провадження № 61-14593 св 23).

Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача - адвокат Боднар Ю.Є. 04 березня 2024 року звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила відшкодувати позивачу за рахунок відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 100,00 грн.

До вказаної заяви представник позивача додала акт наданих послуг (виконаних робіт) від 28 лютого 2024 року за договором № 16/01-23 від 16 січня 2023 року про надання правової (правничої) допомоги, квитанцію від 29 лютого 2024 року про оплату послуг згідно цього договору у справі № 363/3753/23 та копію заяви з додатками для відповідача.

Проте стороною позивача не додано доказів направлення (надання) відповідачу копії заяви про ухвалення додаткового рішення, а подання копії цієї заяви з додатками до суду першої інстанції не звільняло позивача від виконання свого процесуального обов`язку, передбаченого частиною другою статті 183 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21 (провадження № 61-20691 св 21) зазначив, що, встановивши порушення позивачем установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило відповідачів можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, суд обґрунтовано повернув без розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічна практика вирішення заяв про ухвалення додаткового рішення, до яких заявники не додали доказів надіслання (ненадання) іншим учасникам такої заяви з доданими до неї додатками, сформована Верховним Судом і в ухвалах від 25 лютого 2021 року у справі № 906/977/19, від 06 квітня 2022 року у справі № 759/13013/14-ц (провадження № 61-14029 св 21), від 16 січня 2023 року у справі № 640/23065/14 (провадження № 61-1456 ск 21), від 02 лютого 2023 року у справі № 466/1403/20 (провадження № 61-10035 св 22), від 27 березня 2023 року у справі № 756/820/20 (провадження № 61-8952 св 22) на стадії касаційного розгляду справи.

Також вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12 квітня 2023 року у справі № 626/133/21 (провадження № 61-11044 св 22), від 28 червня 2023 року у справі № 132/892/16-ц (провадження № 61-9297 св 22), від 31 січня 2024 року у справі № 750/14000/21 (провадження № 61-10397 св 23).

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, не звернув уваги, що до заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Боднар Ю.Є. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягали застосуванню правила частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Згідно із вимогами частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, тому додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року підлягає скасуванню із залишенням (поверненням) заяви позивача про ухвалення додаткового рішення без розгляду з підстав, передбачених частиною четвертою статті 183 ЦПК України та частиною першою статті 377 ЦПК України.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції по суті спору підлягає залишенню без задоволення, а вказане судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Водночас, з огляду на те, що додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374 - 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року скасувати, заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній