печерський районний суд міста києва
Справа № 757/2531/24-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року

Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Хайнацького Є.С.,

при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» (далі - відповідач, ДП «НДІ «Квант»), у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 149 308,19 грн. заборгованості із заробітної плати за період з 01.01.2019 року по 10.03.2023 року, коефіцієнт приросту споживчих цін за період з 01.02.2019 року по 01.01.2024 року у розмірі 71 493,81 грн та 24 760,95 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 20 000,00 грн витрат на правову правничу допомогу .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що з 13.12.2010 року по 10.03.2023 року він перебував у трудових відносинах з ДП «НДІ «Квант» та згідно з наказом відповідача від 09.03.3023 року № 91-к/тр був звільнений за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позивач зазначає, що при звільненні йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати. Так, за період з 01.01.2019 року по 10.03.2023 року позивачу нараховано заробітна плата в розмірі 212 673,44 грн, з яких виплачено 68 208,13 грн., отже станом на 10.03.2023 року заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній платі становить 149 308,19 грн, що підтверджується довідкою ДП «НДІ «Квант» № 603/1 від 31.07.2023 року.

Враховуючи загальний розмір заборгованості із заробітної плати та коефіцієнт приросту споживчих цін за період з 01.02.2019 року по 01.01.2024 року розмір компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати становить 71 493,81 грн.

Крім того, позивач вважає, що на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач повинен також виплатити позивачу 24 760,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.01.2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ДП «НДІ «Квант» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.03.2024 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2024 року розгляд справи відкладено на 15.05.2024 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.05.2024 року розгляд справи відкладено на 04.09.2024 року.

07.06.2024 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати в розмірі 71 493,82 грн. відповідно до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», оскільки за позовними вимогами у справі повинен бути застосований спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що згідно з наказом ДП «НДІ «Квант» від 13.12.2010 року № 722-к ОСОБА_1 прийнято маляром-штукатуром четвертого розряду ДП «НДІ «Квант».

На підставі наказу ДП «НДІ «Квант» від 22.11.2018 року № 413-к ОСОБА_1 переведено на посаду робітника з благоустрою ДП «НДІ «Квант», а з 01.10.2021 року позивача переміщено на посаду робітника з благоустрою ДП «НДІ «Квант» відповідно до наказу № 430-к/тр від 11.10.2021 року. З 01.01.2022 року на підставі наказу від 31.12.2021 року № 558-к/тр ОСОБА_1 переведено робітником з благоустрою ДП «НДІ «Квант».

На підставі наказу ДП «НДІ «Квант» від 09.03.3023 року № 91-к/тр позивач був звільнений за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з копією довідки ДП «НДІ «Квант» від 31.07.2023 року № 603/1 станом на 10.03.2023 року заборгованість ДП «НДІ «Квант» перед ОСОБА_1 з невиплаченої заробітної плати становила 149 308,19 грн.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Це право кореспондується з вимогами ст. 233 КЗпП України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За приписами ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач як роботодавець в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати.

Так, на день звільнення позивача йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата; станом на 10.03.2023 року заборгованість відповідача перед позивачем з невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2019 року по 10.03.2023 року становить 149 308,19 грн.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Наявність вищевказаної заборгованості відповідача перед позивачем підтверджується копією довідки ДП «НДІ «Квант» від 31.07.2023 року № 603/1.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати в розмірі 149 308,19 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 24 760,95 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2019 року по 10.03.2023 року.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Негативні для підприємства, установи, організації наслідки невиконання вказаних у ст. 116 КЗпП України вимог передбачені у ст. 117 цього Кодексу, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки спір про розмір належних звільненому працівнику сум заробітної плати відсутній, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

За наведеним позивачем у позовній заяві розрахунком вбачається, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 24 760,95 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 24 760,95 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач не надав жодних доказів виплати позивачу заборгованості із заробітної плати.

Виходячи з наведеного, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення прав позивача на своєчасне отримання ним належної йому до сплати заробітної плати.

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації, передбаченої ст. 34 ЗУ № 108/95-ВР за несвоєчасно виплачену заробітну плату, слід зазначити наступне.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України.

Отже, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 760/18090/20 (провадження № 61-19211св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20).

Отже, зазначені виплати не підлягають компенсації у порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до відповідача, за результатами розгляду цієї справи, застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому у задоволенні вимог в цій частині слід відмовити (постанова КЦС ВС від 24.04.2023 року у справі № 205/8443/19).

Оскільки, відповідач не спростував заявлені позивачем вимоги, та у строки, встановлені ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не виплатив усі суми, що належали позивачу від підприємства при звільненні, не виплатив означені суми і на час розгляду справи судом, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі 149 308,19 грн за період з 01.01.2019 року по 10.03.2023 року та 24 760,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У решті позову слід відмовити.

Сума заборгованості підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до ст.ст. 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме, витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000, 00 грн.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Згідно з положеннями ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За перевіркою матеріалів справи суд не вбачає доведених та документально підтверджених витрат позивача на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.

Оскільки позивач згідно із Законом України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову у справі про стягнення заробітної плати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 700,00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 27 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 47, 115, 116, 233 Кодексу законів про працю України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, ст.ст. 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» на користь ОСОБА_1 149 308 (сто сорок дев`ять тисяч триста вісім) грн. 19 коп. заборгованості із заробітної плати та 24 760 (двадцять чотири тисячі сімсот шістдесят) грн. 95 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» на користь держави судовий збір у розмірі 1 719, (одна тисяча сімсот дев`ятнадцять) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2024 року у справі № 757/2531/24-ц в частині стягнення на користь ОСОБА_1 розміру заробітної плати за один місяць.

Позивач - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант»: 03150, м. Київ, вул. Івана Федорова, 4; .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 13.09.2024 року.

Суддя Є.С. Хайнацький