САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 716/2008/24
Провадження №2-н/726/1057/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2024 м. Чернівці

Суддя Садгірського районного суду м. Чернівці Асташев С. А., розглянувши отримані матеріали справи за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з боржника ОСОБА_1 ,

У С Т А Н О В И В:

17.09.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» звернулося до Заставнівського районного суду Чернівецької області із заявою в порядку наказного провадження, в якій просить видати судовий наказ про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 5654,50 гривень та судового збору.

Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області Сірик І.С. від 24.09.2024 передано вищезазначену справу за підсудністю до Садгірського районного суду м. Чернівці у зв`язку з реєстрацією місця проживання боржника ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

14 жовтня 2024 року справа надійшла до Садгірського районного суду м. Чернівці та на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2024 передана судді Асташеву С.А.

Дослідивши матеріали справи доходжу висновку, що зазначена справа не може бути прийнята до розгляду Садгірським районним судом м. Чернівці з огляду на таке.

Зі змісту заяви про видачу судового наказу вбачається, що послуги Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» з постачання електричної енергії надавалися споживачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Аналогічні положення закріплені в ч.1 ст.17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ст.162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим кодексом.

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція. Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Загальні правила підсудності визначені у §3 глави 2 ЦПК України. При цьому, загальні правила підсудності охоплюють усі види територіальної підсудності, а не лише підсудність справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача, передбаченуст.27 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном. При цьому виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.

Відповідно до положень п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, це позови про право власності на таке майно; про правоволодіння і користування ним).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 638/1988/17, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Як зазначено в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Позов, або заява про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна, має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині першій статті 30ЦПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладено щодо користування нерухомим майном, поширюються правила виключної підсудності.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тому, заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги на думку суду повинні подаватися за місцем знаходження майна, щодо якого такі послуги надаються.

Заява про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, яка поданаТовариством з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія», безпосередньо стосується нерухомого майна, адже з матеріалів справи вбачається, що боржнику ОСОБА_1 надавалися житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 .Тобто, предметом заяви у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання житлово-комунальних послуг, що надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

Заява про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності відповідно до положень ст. 30 ЦПК України, а отже, справа підсудна суду за місцезнаходженням майна - Заставнівському районному суду Чернівецької області - за правилами виключної підсудності.

Крім того, як вбачається з аналізу норм Цивільного процесуального кодексу України, направлення заяви про видачу судового наказу з фізичної особи за підсудністю не передбачено, а відповідно до п.9 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ч.8 ст.165 ЦПК України, якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника - юридичної особи або фізичної особи - підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дня надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю.

З зазначеного вбачається, що заява про видачу судового наказу може бути передана за підсудністю виключно за умови, що боржник за цією заявою є фізична особа-підприємець або юридична особа.

Відповідно до п.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно із ч.2 ст.31 ЦПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Відповідності до ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2019 року в справі № 855/364/19, від 05 березня 2020 року у справі № 640/12339/19 зазначено, що якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ. Таке рішення суду свідчить про виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення дієвості і обов`язковості положень інституту підсудності справ і є реалізацією гарантії кожного на розгляд справи судом, встановленим законом. Таке рішення є виконанням вимог закону.

Більше того, слід зауважити, що недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч.1 ст.378 ЦПК України).

Враховуючи, що справа за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з боржника ОСОБА_1 , не підсудна Садгірському районному суду м. Чернівці, справу належить повернути до Заставнівського районного суду Чернівецької області (як першочергово подану за місцезнаходження нерухомого майна).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 31, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Цивільну справу № 716/2008/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію з боржника ОСОБА_1 - повернути до Заставніського районного суду Чернівецької області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Чернівецького апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. А. Асташев