ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 754/12532/19

провадження № 61-5324св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Котовська Ніна Миколаївна,

відповідачі: Акціонерне товариство«Сенс-Банк», державнийреєстратор Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук Оксана Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сербіною Людмилою Володимирівною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року у складі судді Бабко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс-Банк» (далі - АТ «Сенс-Банк»), державного реєстратора Державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2007 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку (далі - АКБ) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», було укладено договір кредиту № 032/29-258К, відповідно до якого АКБ «Укрсоцбанк» надав позичальнику кредит у розмірі 130 000 швейцарських франків зі сплатою 9,5 % річних з кінцевим терміном повернення коштів до 19 липня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між нею, ОСОБА_2 та банком було укладено договір іпотеки від 19 липня 2007 року, відповідно до якого вона, як іпотекодавець, передала в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

15 липня 2019 року їй стало відомо, що АТ «Укрсоцбанк» звернулось до державного реєстратора ДП «Науково-дослідного та проектного інституту землеустрою» м. Києва Мосійчук О. В. із заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень (щодо права власності) на нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вищевказана квартира 05 липня 2019 року зареєстрована за АТ «Укрсоцбанк».

Вважала, що перехід права власності на квартиру, реєстрація якого відбулась на підставі рішення державного реєстратора від 11 липня 2019 року, є незаконним, а рішення та запис про право власності повинні бути скасовані судом, як такі, що суперечать закону та договору іпотеки, оскільки: державний реєстратор не перевірила наявність факту виконання умов правочину та державна реєстрація права власності за банком здійснена за наявності арешту нерухомого майна; банком пропущено строк позовної давності про стягнення заборгованості по кредитному договору; правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя; спірна квартира підпадає під вимоги Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47736395 від 11 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Мосійчук О. В., реєстратора ДП «Науково-дослідного та проектного інституту землеустрою», про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 32254116 щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на вказану квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач посилалася на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відповідач, у свою чергу, не спростував таких її доводів, не навів обставин, що виключають можливість застосування цього закону до спірних правовідносин, тому були відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за банком.

Проте позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав. Оскільки ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо квартири (за наявності таких прав, обтяжень).

При цьому, у задоволенні позову до державного реєстратора було відмовлено через те, що він є неналежним відповідачем.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд дійшов правильно висновку по суті про відмову у задоволенні позову, проте навів неправильні мотиви відмови у частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позивач обрала правильний спосіб захисту в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте спірна квартира не підпадала під дію Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки була придбана не за кредитні кошти, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити із цих підстав.

Апеляційний суд погодився з рішенням про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування запису, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2024 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Сербіна Л. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У решті судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов безпідставних висновків про те, що до спірних правовідносин не застосовуються норми Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Апеляційний суд застосував неправильну редакцію закону, а саме його останню редакцію, а не на час виникнення спірних правовідносин. Більш того, остання редакція також була застосована неправильно.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

30 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 липня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого був АТ «Альфа банк», а нині - АТ «Сенс-Банк» було укладено договір кредиту № 032/29-258К, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 130 000 швейцарських франків зі сплатою 9,5 % річних з кінцевим терміном повернення коштів до 19 липня 2017 року.

19 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , яка є майновим поручителем ОСОБА_2 за договором кредиту, укладено договір іпотеки № 02-10/2531, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником всіх зобов`язань за основним зобов`язанням належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу (підпункт 4.1 Іпотечного Договору) встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем у порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»(пункти 4.1, 4.5-4.5.5 іпотечного договору).

13 квітня 2017 року Деснянським районним судом м. Києва у справі № 754/8547/16-ц ухвалено рішення за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання поруки припиненою та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

Вказаним рішенням суду у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення боргу відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено та визнано припиненими договори поруки.

Ухвалою Апеляційним судом м. Києва від 22 серпня 2017 року вказане рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року рішення Деснянського районного суду від 13 квітня 2017 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року залишені без змін.

06 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» направив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. У листі одночасно зазначалось також про вимогу сплатити борг перед банком у розмірі 232 329,39 швейцарських франків, що еквівалентно 6 151 164,78 грн. Однак вищевказана вимога зі сторони позичальника так і зі сторони іпотекодавця залишилась без реагування.

28 січня 2019 року директором ПАТ «Укрсоцбанк» Проньком О. С. затверджений висновок про вартість майна трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до Висновку вартість об`єкта оцінки становить 1 128 547 грн.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15 липня 2019 року щодо об`єкта нерухомого майна права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано 05 липня 2019 року о 17:38:40 за АТ «Укрсоцбанк», форма власності: приватна, номер запису про право власності: 32354116. Підстава виникнення права власності: Договір іпотеки № 02-10/2531, серія та номер: 4035, виданий 19 липня 2007 року, видавник ПН КМНО Мироник О. В. Підстава внесенння запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47736395 від 11 липня 2019 року, ОСОБА_5 , Державне підприємство «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», м. Київ.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 та від 26 листопада 2023 року у справі № 759/5454/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сербіної Л. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно із частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на зміст частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно із підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у редакції, чинній на час проведення спірної державної реєстрації, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в оскаржуваній частині, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, належно не встановив та не перевірив доводів ОСОБА_1 про те, що до спірних правовідносин повинно бути застосовано положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», враховуючи, що площа спірної квартири, яка була забезпеченням зобов`язань громадянина України за споживчим кредитом в іноземній валюті, не перевищує 140 кв. м та використовувалася іпотекодавцем, як постійне місце проживання.

Суд апеляційної інстанції безпідставно вказав, що вимоги цього закону поширюють свою дію тільки на іпотечне майно, придбане за кредитні кошти.

По-перше, суд апеляційної інстанції застосував вказану норму в останній редакції, а не на час виникнення спірних правовідносин, а, по-друге, застосував її неправильно, оскільки застосована судом редакція закону містила посилання на те, що на іпотечне майно не могло бути звернуто стягнення за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

- таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна.

Тобто, застосування вказаної норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено за умови існування хоча б однієї зі вказаних умов, а не одночасно їх двох, як це помилково протлумачив суд апеляційної інстанції.

Верховний Суд вважає, що оскільки площа спірної квартири не перевищує 140,00 кв. м, що визначено підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлення факту використання іпотекодавцем її, як місця постійного проживання, а також відсутності в неї іншого нерухомого житлового майна є ключовим для правильного вирішення цієї справи в оскаржуваній частині, а суд апеляційної інстанції цих обставин взагалі не досліджував, хоча, відповідно до положень частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладено обов`язок, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти сторонам у реалізації їх процесуальних прав, забезпечувати змагальність процесу.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суд апеляційної інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, а також не забезпечив повного й всебічного розгляду справи, належно не встановив обставини, від яких залежить правильність вирішення спору, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу в оскаржуваній частині необхідно передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Сербіною Людмилою Володимирівною, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс-Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець