ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року місто Київ

Справа № 755/15499/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16683/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Желепи О.В., суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Линдюка Святослава Степановича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року про відмову у видачі судового наказу (постановленої у складі судді Марфіна Н. В.)

у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_2 про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ

06 вересня 2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_2 про видачу судового наказу.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_2 про видачу судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3 229,00 грн.

Не погодившись з такою ухвалою, Линдюк С.С. в інтересах ТОВ «Інвестбудгаличина» 14 вересня 2024 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що витрати на правничу допомогу не входять до переліку вимог, за яким може бути видано судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 161 ЦПК України, оскільки вони мають іншу правову природу, проте у судовому наказі зазначається сума судових витрат, до яких відповідно до ст. 133 ЦПК України входять і витрати на правову допомогу, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Звертає увагу, що до матеріалів справи додавались достатні та належні докази понесення та сплати витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Боржник ОСОБА_2 08 жовтня 2024 року подала відзив на апеляційну скаргу, у якому проти апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити у її задоволенні, стягнути із заявника витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що за цією вимогою не може бути виданий судовий наказ, оскільки вона не входить до переліку, який визначений у ч. 1 ст. 161 ЦПК України, а тому не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч. 3 ст. 19 ЦПК України).

Частиною 1 статті 160 ЦПК України визначено, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно з ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Пунктом шостим частини першої ст. 168 ЦПК України передбачено, що у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правову допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу до неї долучено докази надання адвокатом Линдюком С.С. заявнику ТОВ «Інвестбудгаличина» послуг з надання професійної правничої допомоги із судового супроводу про стягненню заборгованості з ряду боржників, зокрема і ОСОБА_2 (а. с. 17). За надання вказаних послуг сторонами передбачено гонорар адвоката у розмірі 3 229 грн (а. с. 19). Окрім цього до заяви долучено копію Договору про надання правничої допомоги № 28 від 24 лютого 2023 року (а. с. 11-16), Специфікацію № 8 до Договору про надання правничої допомоги № 28 від 24 лютого 2023 року (а. с. 17-18), Акт приймання-передачі наданих послуг № 8 від 20 травня 2024 року та Платіжна інструкція № від 27 лютого 2024 року про оплату наданих послуг супроводу цивільних справ за договором 28 від 24.02.2023 року (а. с. 44), відповідно до якого гонорар за надання правової допомоги з судового супроводу про стягнення боргу з ОСОБА_2 становить 3229 грн.

Враховуючи вищевикладене, відмова суду у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу з підстав не зазначення цих вимог у ч. 1 ст. 161 ЦПК України є помилковою, оскільки право на відшкодування витрат по правовій допомозі згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відноситься до основних засад цивільного судочинства, дотримання яких є обов`язком суду при розгляді цивільних справ.

Крім того, колегія суддів зауважує на тому, що у разі незгоди боржника із судовим наказом про стягнення з нього коштів, в тому числі і витрат по оплаті за надану правову допомогу, боржник має право на підставі ст. 170 ЦПК України подати до суду заяву про скасування судового наказу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки Дніпровським районним судом ухвалу від 13 вересня 2024 року про відмову у видачі судового наказу постановлено з порушенням норм процесуального права, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Питання про стягнення судових витрат підлягає вирішенню шляхом ухвалення додаткового судового рішення, з дотриманням порядку ухвалення такого рішення.

З огляду на приписи п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу після її перегляду в апеляційному порядку не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Линдюка Святослава Степановича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року про відмову у видачі судового наказу - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська