ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 619/2355/23

провадження № 61-9832св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року в складі судді Остропілець Є. Р. та постанову Харківського апеляційного суду від 05 червня 2024 року в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказала, що 26 жовтня 2016 року вона уклала з відповідачем ОСОБА_2 договір позики, згідно із умовами якого останній отримав від неї грошові кошти в сумі 2 320 000 грн, які на той період часу складали 80 000 євро, із зобов`язанням їх повернення до 24 жовтня 2020 року. Відповідач ОСОБА_2 умови договору позики не виконав, борг не повернув, у зв`язку з чим вона звернулась до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року її позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 2 794 051,62 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили, проте до теперішнього часу не виконано. Оскільки відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти з урахуванням курсу євро до гривні, а гривня девальвувала по відношенню до євро, тому вона просила суд стягнути з відповідача на її користь курсову різницю між стягнутою судом сумою заборгованості за договором позики та сумою боргу на час її звернення до суду із цим позовом. Вказану суму позивач обрахувала з огляду на середній курс обміну євро у банках України станом на 14 листопада 2023 року - 40,60 грн (80 000 євро х 40,60 грн = 3 248 000 грн, з яких 2 667 211,62 грн стягнуто судовим рішенням від 30 серпня 2021 року. Різниця складає 580 788,38 грн).

Також позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, посилаючись на те, що вона зазнала моральних страждань, оскільки втратила найближчу їй людину через неможливість купити їй ліки. У неї погіршився кредитний рейтинг, оскільки вона сподівалась на повернення їй боргу, а у зв`язку з порушенням зобов`язання з боку відповідача вона вимушена була брати кредити у банках для свого лікування.

За таких обставин позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь суму курсової різниці за неповернення боргу за договором позики грошових коштів в сумі 580 788,38 грн та моральну шкоду у сумі 2 000 000 грн.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд керувався тим, що стягнення курсової різниці не ґрунтується на вимогах закону, оскільки валютою зобов'язання за договором позики було визначено саме гривню, судовим рішенням, що набрало законної сили, з відповідача на користь позивача було стягнуто суму заборгованості саме у гривні, а коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із їх недоведеності.

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 червня 2024 року скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання грошового зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 756,87 грн. В іншій частині у задоволенні позову про відшкодування шкоди відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці за неповернення боргу за договором позики, суд апеляційної інстанції керувався тим, що у позивачки, яка при зверненні до суду у 2021 році із позовом про стягнення заборгованості за договором позики сама визначила заборгованість у національній валюті, і погодилась із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто із боржника і яке набрало законної сили, відсутні підстави для стягнення курсової різниці. Водночас суд зауважив, що позивачка має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, а не на зміну судового рішення, що набрало законної сили, яким вирішено спір між сторонами.

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції керувався тим, що відсутність у договорі позики умов щодо відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання не позбавляє позивачку визначного у статтях 16, 23 ЦК України права на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У липні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, від 07 квітня 2018 року у справі № 916/1435/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що права позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції з часу звернення до суду з позовом про стягнення боргу або з часу ухвалення судового рішення про стягнення на її користь заборгованості не можуть бути захищені нарахуванням інфляційних втрат. При цьому в розумінні частини другої статті 533 ЦК України днем платежу у цьому випадку є дата виконання судового рішення, тому і грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, повинна визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день виконання судового рішення, а не на день подання позову.

При визначенні розміру морального відшкодування суд апеляційної інстанції безпідставно занизив розмір стягнутої шкоди.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 320 000 гривень із зобов`язанням їх повернути до 24 жовтня 2020 року.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року в справі № 619/1572/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу - 2 533 160,00 грн, пені - 107 355,62 грн, 3% річних - 26 696 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

Відомостей про виконання судового рішення у справі № 619/1572/21 матеріали справи не містять.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення (рішення суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині) відповідають з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України зазначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Як вбачається із договору позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 2 320 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до 24 жовтня 2020 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовується тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримувати такі доходи.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року в справі № 750/8676/15-ц, на яку суди попередніх інстанцій підставно послались у оскаржуваних судових рішеннях. Схожих висновків дійшов також Верховний Суд у постановах від 20 травня 2020 року в справі № 758/583/15-ц, від 09 грудня 2020 року в справі № 127/27222/16-ц.

Коливання курсу валют, яке призвело до курсової різниці у розмірі заборгованості, не можна розцінювати як підставу для визначення заборгованості іншого розміру кредиторських вимог, ніж було визначено у рішення суду.

Схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року в cправі № 910/23952/15.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення курсової різниці за неповернення боргу за договором позики, суди попередніх інстанцій правильно керувались тим, що у позивачки, яка при зверненні до суду у 2021 році із позовом про стягнення заборгованості за договором позики сама визначила заборгованість у національній валюті, і погодилась із судовим рішенням від 30 серпня 2021 року в справі № 619/1572/21, яким таку заборгованість стягнуто із боржника і яке набрало законної сили, відсутні підстави для стягнення курсової різниці.

Водночас суд апеляційної інстанції підставно зауважив, що позивачка має право лише на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, а не на зміну судового рішення, що набрало законної сили, яким вирішено спір між сторонами.

Інші доводи касаційної скарги щодо вирішення судами цієї частини позовних вимог були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, фактично зводяться до незгоди з висновками судів, а також власного тлумачення заявником норм матеріального права.

Аргументи заявника фактично стосуються неправильно визначеної суми заборгованості за договором позики під час розгляду судами справи № 619/1572/21, рішення у якій набрало законної сили, що суперечитиме принципу правової визначеності та свідчить про намагання позивачки у позапроцесуальний спосіб оскаржити вказане судове рішення.

В контексті доводів касаційної скарги щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв'язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

З огляду на зазначене колегія суддів не знаходить підстав для висновку, що при визначені розміру відшкодування апеляційним судом порушено принципи розумності, пропорційності та справедливості.

Колегія суддів вважає також безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду: від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, від 07 квітня 2018 року у справі № 916/1435/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Водночас у кожній справі суди виходять з її конкретних обставин та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивачки іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивачки.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення (суду першої інстанції - у нескасованій частині) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року (у нескасованій апеляційним судом частині) та постанову Харківського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович