Справа № 456/2405/23 Головуючий у 1 інстанції: Сас С. С.
Провадження № 22-ц/811/963/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шеремети Н.О.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Швед Іванна Володимирівна, про визнання спадкового договору недійсним.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що є одинокою людиною похилого віку, хворіє на атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу ІІ стадії, посттравматичний артроз колінних та гомілково-ступневих суглобів, хронічний гепотопанкреотит, захворювання очей - атрофія сітківки лівого ока, пресбіопія обох очей, а у лютому 2016 року перенесла інсульт. Стверджує, що у травні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до неї з пропозицією про те, що буде допомагати їй матеріально, купувати продукти харчування, ліки та надавати інші послуги при потребі в обмін на те, що вона укладе з ним відповідний договір про її утримання, на що вона погодилася, оскільки у неї невеликий розмір її пенсії, якої не вистачає на придбання ліків, оплати комунальних послуг, придбання продуктів харчування. Зазначає, що 19 травня 2021 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Швед І.В., який вона вважала договором довічного утримання, однак її племінниця, ознайомившись з текстом договору, повідомила їй про те, що укладений договір є спадковим договором, а не договором довічного утримання, відтак у відповідача не виник обов?язок щодо її утримання. Покликається на те, що не читала договору, оскільки має вади зору, а укладаючи спірний договір, у зв?язку з похилим віком, станом здоров?я та юридичною необізнаністю вважала, що уклала саме договір довічного утримання, за яким буде отримувати від відповідача необхідну їй допомогу як матеріальну, так і у вигляді особистого догляду, про що їй обіцяв відповідач, а не спадковий договір, на укладення якого у неї волевиявлення не було Вважає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнано судом недійсним.

З наведених підстав просить:

- визнати спадковий договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 19 травня 2021 року, який посвідчено приватним нотаріусом

Стрийського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрований в реєстрі за № 1387;

- припинити заборону, накладену приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Швед І.В. та внесену в реєстр а № 1388 19.05.2021 року, на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Швед Іванна Володимирівна, про визнання спадкового договору недійсним.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з?ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що вона є особою похилого віку, потребує постійного лікування та стороннього догляду на підтвердження чого вона надала суду медичні документи, а на момент укладення спадкового договору від 19 травня 2021 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1387, вона помилилася щодо природи укладеного договору та результату його укладення, оскільки потребувала укладення саме договору довічного утримання. Зазначає, що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених спадковим договором. Вважає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, такий правочин може бути визнано недійсним. Покликається на те, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного правочину та роз?яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами як вік, стан здоров?я та потреба у зв?язку з цим у догляді та сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного та відсутність фактичної передачі нерухомого майна після укладення договору, тощо. Вважає, що суд безпідставно не врахував те, що у неї не має у власності іншого житла, а належна їй квартира АДРЕСА_1 знаходиться під забороною відчуження, що позбавляє її можливості укласти договір довічного утримання, щоб отримувати допомогу від інших осіб. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77-80 ЦПК України, на підтвердження укладення оспорюваного спадкового договору під впливом помилки чи обману, а тому дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 20 липня 2012 року Стрийською міською радою та витягом про державну реєстрацію прав №34901038 від 20 липня 2012 року.

Судом встановлено, що 19 травня 2021 року між ОСОБА_1 (надалі відчужувач) та ОСОБА_3 (надалі набувач) було укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Швед І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1387.

Згідно з п.1.1 вищевказаного договору, ОСОБА_3 зобов`язується виконувати передбачене в ньому розпорядження ОСОБА_1 , і в разі її смерті набуває право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.2 вищевказаного договору за згодою сторін на набувача майна покладається такий обов`язок: у разі смерті відчужувача здійснити поховання згідно християнського обряду на кладовищі міста Стрия за кошти, які набувач отримає на поховання відчужувача.

Згідно пункту 2.3 вищевказаного договору, набувач зі свого боку зобов`язується виконати вищевказаний обов`язок, покладений на нього відчужувачем.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 1305 ЦК України передбачено, що набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так й іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, як на підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, позивачка покликається на статті 229, 230 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.).

У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено, що «обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України».

Схожі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №522/24006/17, від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15.

Враховуючи те, що позивачка не довела навмисне введення відповідачем її в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо обставин, які б могли вплинути на вчинення правочину, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, а також враховуючи відсутність умислу відповідача ввести в оману позивачку, щоб спонукати її до укладення правочину, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного спадкового недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка, як на підставу для визнання спадкового договору недійсним, також покликалася на статтю 229 ЦК України, на те, що на момент укладення спадкового договору від 19 травня 2021 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1387, вона помилилася щодо природи укладеного договору та результату його укладення, оскільки потребувала укладення саме договору довічного утримання.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.

Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 643/744/20, вказав, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що вона є одинокою особою похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, потребує догляду та допомоги, в тому числі і матеріальної.

Той факт, що на момент укладення договору, позивачка досягла пенсійного віку (66 років), її захворювання, не свідчать про неправильне помилкове сприйняття нею умов спадкового договору, нерозуміння нею того, що укладається спадковий договір, а не договір довічного утримання.

Такі доводи апелянта спростовуються умовами спадкового договору, зокрема, пункт 3.3. оспорюваного спадкового договору, зі змісту якого вбачається, що сторони договору підтверджують, що цей договір відповідає нашим намірам, і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей та інших осіб, яких ми зобов`язані утримувати, укладається у відповідності зі справжньою волею, без будь - якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі.

Підпис від імені «відчужувача» на оспорюваному спадковому договорі ОСОБА_1 не заперечувала.

Доводи апелянта про те, що на момент укладення спадкового договору, вона вважала, що укладає договір довічного утримання, так як потребує такого утримання, спростовуються змістом договору, його умовами, зокрема пунктами 1.1., 2.1, 2.2, 2.3, 3.3 3.5 договору, і окрім цього позивачка, вважаючи що укладає договір довічного утримання, а не спадковий договір, не зазначила, яке саме утримання чи догляд у відповідності до стаття 744 ЦК України повинні передбачити умови цього договору.

Слід зазначити, що в договорі чітко, великими буквами зазначено, що це спадковий договір, а не договір довічного утримання, належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 у зв`язку з поганим зором не могла прочитати, який договір укладається, прочитати його зміст, умови договору, матеріали справи не містять, стверджуючи про проблеми із зором, позивачка, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надала суду безспірних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що через поганий зір вона не змогла прочитати оспорюваний договір і що зміст договору нею не був прочитаний.

Позивачка стверджує, що у звя`зку з проблемами із зором вона не могла прочитати спадковий договір, і як стверджує, що такий не читала.

Разом з тим з оспорюваного договору не вбачається те, що про зазначену обставину ОСОБА_1 повідомила нотаріуса.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що вона втратила квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вона після укладення спадкового договору залишилася зареєстрованою у квартирі та надалі у ній проживає, а право власності на квартиру переходить до набувача лише після смерті відчужувача.

Крім того, колегія суддів виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після його укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для визнання його недійсним з передбачених законом підстав.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 676/2884/19 та постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 564/308/18.

За вищенаведеного, враховуючи недоведеність позивачкою належними та допустимими доказами тієї обставини, що вона під час укладення договору помилилась щодо правової природи договору, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного спадкового договору з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15.10.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк