Справа № 147/1255/24
Провадження № 2/147/411/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 , адвокат Конякін М.С., звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , 1999 р.н., таким, що втратив право користування житловим будинком під АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 згідно договору дарування житлового будинку від 26.12.2003 є власником 1/2 частки житлового будинку під АДРЕСА_1 . Також співвласником даного будинку є ОСОБА_3 , яка не заявляє самостійних вимог так як не користується даним приміщенням, тому залучена як третя особа. По адресі належного позивачу частини домоволодіння на реєстраційному обліку перебуває окрім нього ще й відповідач, його син ОСОБА_2 , 1999 р.н Однак він фактично не проживає у даному будинку, лише перебуває на реєстраційному обліку у вищезазначеному домоволодінні, а проживає за межами України. Згідно акту про встановлення факту не проживання складеного депутатом Тростянецької селищної ради Гайсинського району Вінницької області ОСОБА_4 від 18.09.2024 відповідач не проживає за вищевказаною адресою. Добровільно ОСОБА_2 відмовляється знятись з реєстраційного обліку.

Зазначено, що на момент подачі позову у позивача є труднощі у користуванні даним домоволодінням, адже комунальні послуги, які розраховуються на відповідача, та інші дії пов`язані з реєстрацією відповідача ускладнюють реалізацію права приватної власності.

Таким чином, вважає, що ОСОБА_1 має законне право звернутись до суду з позовом про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням.

Ухвалою суду від 27.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Від представника позивача, адвоката Конякіна М.С. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, позов підтримують та просять його задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився. Через систему «Електронний суд» подав заяву, в якій зазначив, що більше семи років він перебуває за межами України та не проживає в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки він не має фізичної можливості прибути до України та особисто подати заяву про зняття з реєстрації до відповідного органу, позов ОСОБА_1 визнає та не заперечує проти його задоволення. Також просив розглядати справу без його участі.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась. Від її представника, адвоката Пріщенка С.С. надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позовних вимог, не заперечує.

З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 20396321 від 29.09.2008 (а.с. 10).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 18.09.2024, у даному будинку також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 , який являється його сином, тривалий час проживає за межами України. На даний час у ОСОБА_1 є труднощі у користуванні домоволодінням, частка якого йому належить, адже комунальні послуги, які розраховуються на відповідача, та інші дії пов`язані з реєстрацією останнього ускладнюють реалізацію права приватної власності.

Вказав, що відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню.

Також факт відсутності відповідача у даному будинку підтверджується актом про встановлення факту не проживання від 18.09.2024 в якому зазначено, що ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з листопада 2016 року. Даний акт складено депутатом Тростянецької селищної ради ОСОБА_4 у присутності сусідів-свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.12).

Стаття 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що право власності являє собою право користування, володіння та розпорядження майном.

Також відповідно до статті 41 Конституції України, статей 321, 387 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а захист права власності забезпечується державою.

Забезпечуючи гарантії захисту права власності, законодавець надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно зі статтею 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Крім того відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут зі спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до змісту ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За наведених обставин у суду достатньо підстав для висновку про доцільність визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки останній не проживає у ньому період часу, що значно перевищує встановлений законом строк, відсутній на житловій площі без поважних на те причин з 2016 року, а тому відповідно до частини другої статті 405 ЦК України втратив право на користування спірним житлом.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

Позивачем вимоги позову доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення його права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, а тому враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, звертаючись з позовом, позивач не заявив вимог щодо покладення судових витрати на відповідача, у зв`язку з чим суд вважає за можливе судові витрати залишити за ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 247, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком під АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 15 жовтня 2024 року.

Суддя О.А. Натальчук