ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 372/3733/22

провадження № 61-3818св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петренко Олена Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петренко Олена Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним

за касаційними скаргами ОСОБА_1 , адвоката Ткаченко Юлії Олегівни як представника ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ; повернути у власність ОСОБА_3 вказане нерухоме майно.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що між нею і ОСОБА_3 26 жовтня 2016 року було укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав 2 320 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 24 жовтня 2020 року. Оскільки ОСОБА_3 борг не повернув, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення суми боргу, який рішенням районного суду від 30 серпня 2021 року задоволено та стягнено з ОСОБА_3 на її користь 2 667 211,62 грн боргу.

Під час розгляду спору про стягнення боргу їй стало відомо, що ОСОБА_3 уклав спірний договір дарування будинку та земельної ділянки із ОСОБА_2 з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики, адже рішення суду про стягнення з нього боргу відповідач не виконує.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Обухівський районний суд Київської області рішенням від 29 травня 2023 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду мотивоване недоведеністю ОСОБА_1 заявлених позовних вимог. Суд не встановив у діях відповідача недобросовісності, вважав, що у ОСОБА_3 були всі законні підстави розпорядитись своїм майном на власний розсуд.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 06 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2023 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0, 2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 11 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О. А. 11 серпня 2021 року за № НОМЕР_1, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432474. Повернув у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позову відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована наявністю правових підстав уважати, що договори дарування ОСОБА_3 уклав з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики. Ураховуючи, що предметом позовних вимог є визнання договору дарування будинку та земельної ділянки за № НОМЕР_1, однак оспорюваний договір стосується лише земельної ділянки, суд уважає можливим визнати недійсним лише договір дарування земельної ділянки, повернувши її у власність ОСОБА_3 . Договір дарування спірного будинку, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за № НОМЕР_2, не є предметом позову, а тому не може бути визнаний недійсним.

Короткий зміст вимог касаційних скарг, відзивів та їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2014 року у справі № 917/1739/17, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц та постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 756/7370/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18.

Касаційна скарга мотивована порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційний суд помилково зазначив про відсутність у поданій нею позовній заяві вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , адже і в тексті позовної заяви, і в її прохальній частині вона просила про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, укладеного між подружжям Потоцьких, та визнання за ОСОБА_3 права власності на будинок АДРЕСА_1 .

Дії ОСОБА_3 , який подарував своїй дружині ОСОБА_2 спірний будинок і земельну ділянку, є недобросовісною поведінкою боржника, яка унеможливлює виконання рішення суду про стягнення боргу.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Ткаченко Ю. О. як представник ОСОБА_3 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справах № 922/643/19 та № 902/201/19, від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6356/19, від 15 жовтня 2019 року у справах № 813/8801/14 та № 908/1090/18, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 641/1793/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18.

Касаційна скарга мотивована порушенням апеляційним судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

На обґрунтування заявлених вимогадвокат Ткаченко Ю. О. як представник ОСОБА_3 зазначає про порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд не надав оцінки встановленим у рішенні суду про стягнення боргу фактам, які мають преюдиційне значення, а саме, що ухвалою від 08 квітня 2021 року було забезпечено позов шляхом заборони відчуження садового будинку загальною площею 239,6 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_2 , а в накладенні арешту на спірний будинок і земельну ділянку було відмовлено з підстав неспівмірності заявленим вимогам. Тобто будинку, який знаходиться в Харківській області і який на праві власності належить ОСОБА_3 , було цілком достатньо для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Окрім цього, задовольняючи позовні вимоги частково, суд не врахував принцип єдності земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруди.

У травні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу адвоката Ткаченко Ю. О. як представника ОСОБА_3 ,мотивований тим, що оскільки в тексті позовної заяви та у прохальній частині позивач зазначила адресу будинку і земельної ділянки, які є невід`ємними один від одного та просила визнати недійсним договір дарування будинку і земельної ділянки без зазначення його реквізитів, то висновки апеляційного суду щодо відмови в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування будинку є зайвим формалізмом. ОСОБА_3 без примусу відповідно до своєї внутрішньої волі позичив у неї гроші, які повертати не забажав та за декілька тижнів перед ухваленням рішення суду про стягнення з нього боргу подарував спірне майно своїй дружині.

Садовий будинок АДРЕСА_2 станом 06 березня 2024 року перебуває в іпотеці у рідного брата ОСОБА_5 , що повністю унеможливлює виконання рішення суду у справі № 619/1572/21 про стягнення на її користь з ОСОБА_3 грошових коштів.

У травні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , мотивований тим, що вся позиція заявника ґрунтується на тому, що суд повинен був вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги про які ОСОБА_1 навіть не просила у своєму позові, а тому суд не мав процесуальної можливості це зробити, оскільки це суперечить нормам цивільно-процесуального законодавства. Окрім цього, в нашій країні існує принцип неподільності земельної ділянки і будинку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою адвоката Ткаченко Юлії Олегівни як представника ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року.

20 травня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року справу призначено до судового розглядуколегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позичальник отримав від ОСОБА_1 2 320 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 24 жовтня 2020 року.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення боргу.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу в розмірі 2 533 160,00 грн, пені - 107 355,62 грн, 3 % річних у розмірі 26 696,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

11 серпня 2021 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,2059 га, кадастровий номер :05:033:0080, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О.А. 11 серпня 2021 року за № НОМЕР_1, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432474.

11 серпня 2021 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку з дворовими прибудовами АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О. А. 11 серпня 2021 року за № НОМЕР_2, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432524.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга адвоката Ткаченко Ю. О. як представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, належить: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Встановивши, що оскаржувані договори дарування укладені 11 серпня 2021 року, а рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3 ухвалено 30 серпня 2021 року, тобто на час їх укладення ОСОБА_3 знав про існування невиконаного перед позивачем зобов`язання, тому міг передбачити негативні для себе наслідки задоволення позовних вимог, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ці договори дарування укладені з метою уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду про визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки є законним і обґрунтованим.

Аргументи касаційної скарги адвоката Ткаченко Ю. О. як представника ОСОБА_3 таких висновків апеляційного суду не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності переустановлювати фактичні обставини справи щодо відсутності у відповідача мети уникнути виконання зобов`язання при укладенні договорів дарування.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Саме по собі накладення арешту на забезпечення позову у справі № 619/1572/21 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на інше його нерухоме майно не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи. Доказів виконання рішення суду у справі № 619/1572/21 відповідач не надав.

Разом із цим не можна погодитися з висновками апеляційного суду про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування спірного будинку з підстав того, що така вимога позивачем не заявлена, а суд не має права вийти за межі заявлених позовних вимог.

У цій справі позивач звернулася з позовом, у якому просила суд, зокрема, визнати недійсним договір дарування будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 11 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О. А. за № НОМЕР_1, та зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59776844 від 11 серпня 2021 року, номер запису 43432474. Крім цього, просила також витребувати у приватного нотаріуса копію договору дарування приватного будинку та земельної ділянки, оскільки вона не є стороною договору, тому не може самостійно його отримати.

Суди встановили, що 11 серпня 2021 року було укладено два окремі договори дарування - спірного будинку і спірної земельної ділянки - за № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2.

У цій справі є доведеним те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підтвердження зазначеного свідчать: момент вчинення правочину (11 серпня 2021 року), водночас рішення про стягнення заборгованості з боржника було ухвалено 30 серпня 2021 року, тобто між укладенням договорів та виникненням зобов`язання у ОСОБА_3 пройшов незначний проміжок часу, а саме менше одного місяця; контрагент, з яким боржник уклав оспорюваний договір (дружина боржника); безоплатність оспорюваного договору дарування.

Отже, враховуючи доведеність фактуукладення договорів дарування з метою уникнення відповідачем відповідальності за договором позики; наявність вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування будинку; договори дарування укладені відповідачем в один день і їх предмети знаходяться за однією адресою, яку вказала позивач у своїх вимогах, є правові підстави для визнання недійсним договору дарування спірного будинку та застосування наслідків недійсності правочину.

Незазначення позивачем у прохальній частині номера договору дарування спірного будинку за встановлених апеляційним судом обставин не може бути єдиною самостійною підставою для відмови в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування будинку.

Ухвалюючи рішення апеляційний суд не звернув уваги на те, що некоректне, з точки зору лінгвістики, формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід стосовно дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/5609/17.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу адвоката Ткаченко Ю. О. як представника ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування спірного будинку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги, в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

Щодо клопотання про відкладення розгляду справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Питання про необхідність виклику учасників справи для надання пояснень вирішує суд.

Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у цій справі, клопотання адвоката Ткаченко Ю. О. про відкладення (перенесення) розгляду справи з підстав неможливості прибуття нею як представника ОСОБА_3 у судове засідання задоволенню не підлягає.

Ураховуючи, що дію постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року до закінчення касаційного провадження у справі, тому її дію в нескасованій частині необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання адвоката Ткаченко Юлії Олегівни як представника ОСОБА_3 про відкладення (перенесення) розгляду справи відмовити.

Касаційну скаргу адвоката Ткаченко Юлії Олегівни як представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року та рішення Обухівського районного суду Київської області рішенням від 29 травня 2023 року в частині визнання недійсним договору дарування будинку скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з дворовими прибудовами АДРЕСА_1 , укладений 11 серпня 2021 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Петренко О. А. 11 серпня 2021 року за № НОМЕР_2, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 серпня 2021 року, номер запису 43432524.

Повернути у власність ОСОБА_3 житловий будинок з дворовими прибудовами АДРЕСА_1 .

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року в нескасованій частині.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов