СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11512/24

пр. № 2/759/4045/24

15 жовтня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Кривонос Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у червні 2024 р. представник позивача звернувся з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати в сумі 287056 грн. 19 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 81922 грн. 40 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Завод 410 ЦА», займав посаду фрезерувальника. 23.05.2024 позивач звільнився із займаної посади. Зазначає, що за період з серпня 2022 р. по березень 2024 р. загальна сума заборгованості становить 287056 грн. 19 коп., у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати в розмірі 81992 грн. 40 коп.

Відповідач у встановлений судом строк не скористався можливістю подати відзив на позовну заяву. При цьому, позовну заяву з додатками отримав 18.06.2024 (а.с. 50).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2024 справу розподілено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 42).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику, витребувано у відповідача копію наказу про призначення, звільнення з посади позивача, довідку про нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні (а.с. 46).

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ІІІ. Фактичні обставини справи

у позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що перебував у трудових відносинах з ДП «Завод 410 ЦА».

23.05.2024 позивач припинив трудові відносини з відповідачем.

ОСОБА_1 стверджує, що після звільнення відповідач не здійснив остаточні розрахунки з позивачем, загальна сума невиплаченої заборгованості із заробітної плати за період з серпня 2022 р. по березень 2024 р. становить 286056 грн. 19 коп.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати при звільненні, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, а саме за період з 24.05.2024 по 24.11.2024 в розмірі 81992 грн. 40 коп.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

за загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Дане положення також закріплене ч 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» згідно з яким, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд у Постанові у справі № 242/5780/16-ц від 16.08.2018 зазначив, що для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

З огляду на ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача подала до суду клопотання про витребування доказів.

Відповідно до ухвали суду від 07.06.2024 у відповідача витребовувалась копія наказу про призначення, звільнення з посади позивача, довідка про нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні.

Частиною 10 ст. 84 ЦПК України визначено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Суд сприяв стороні позивача, відповідно до заявленого клопотання, в отриманні необхідних даних щодо факту перебування у трудових відносинах, розміру заробітної плати, нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. Проте, ухвала суду відповідачем не виконана, запитувані документи суду надано не було.

З урахуванням того, що стороною відповідача на виконання вимог ухвали суду не було надано зазначені в ухвалі докази, позивачем інших документів також надано не було, суд розглядає справу за наявними у ній доказами.

На підтвердження викладених в позовній заяві обставин, стороною позивача надано довідку з Пенсійного фонду України форми ОК-5.

Відповідно до висновку Верховного Суду у Постанові у справі № 242/5780/16-ц від 16.08.2018 зазначено, що копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Крім того, у Постанові Верховного Суду у справі №242/3051/18 від 31.05.2021 зазначено, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній.

Отже, надана позивачем довідка з Пенсійного фонду України форми ОК-5 є доказом для підтвердження страхового стажу особи та не може бути доказом розміру заборгованості по заробітній платі.

Також суд звертає увагу, що наявна в матеріалах справи фотокопія довідки не дає можливості встановити, що даний документ має відношення до позивача, оскільки не містить ідентифікуючих ознак (дати народження, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, паспортних даних) ОСОБА_1 , назва документу відсутня. Зазначення в нижній частині документу прізвища позивача не дає суду можливості визнати документ таким, що стосується позивача та його перебування у трудових відносинах з відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, з яких можна було б встановити належні позивачу виплати на день звільнення та факт їх невиплати, а також середньоденну заробітну плату позивача для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність зазначених документів позбавляє суд можливості здійснити перевірку правильності вирахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійсненого позивачем, тобто підтвердити або спростувати його.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували розмір заборгованості заробітної плати та наявності права на стягнення середнього заробітку за час затримки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат

у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору під час подання позовної заяви до суду, а у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, судові витрати зі сплати судового збору необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. 43 Конститції України, ст. 15, 16 ЦК України; ст.ст. 94, 115, 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці»; ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про стягнення заробітної плати відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська