Справа № 308/6050/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді - Логойди І.В., за участі секретаря судового засідання Янцо М.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу №308/6050/24 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Бойко Богдан Богданович, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Борисова Ольга Степанівна, про виділення в натурі частки земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Бойко Богдан Богданович, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Борисова Ольга Степанівна, про виділення в натурі частки земельної ділянки, згідно з якою просить виділити в натурі ОСОБА_1 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :12:010:0005, відповідно до плану розподілу земельної ділянки, складеного інженером-землевпорядником ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженераземлевпорядника № 000288 від 03.01.2013), а саме: земельну ділянку № НОМЕР_1 , площа ділянки - 0,1500 га, периметр - 163,26 м, та визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену в натурі вказану земельну ділянку.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2021 року справа №308/1213/19 було ухвалено визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,20 га, кадастровий номер :12:010:0005, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, набутої 02.12.2013 року на ім`я ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. за реєстровим № 2491. На підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2021 року справа №308/1213/19 було проведено державну реєстрацію частки земельної ділянки. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.01.2022 року за реєстровим №3, позивачка успадкувала ще 1/4 частки земельної ділянки під кадастровим номером :12:010:0005, загальною площею 0,20 га, яка розташована за адресою: с. Нижнє Солотвино, Ужгородського району, Закарпатської області, контур 98, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було проведено державну реєстрацію частки земельної ділянки. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті гр. ОСОБА_5 , отримала право на обов`язкову частку у спадковому майні. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_2 . Дана обставина встановлена ухвалою Верховного Суду від 12.09.2023 року, по справі 308/1213/2019 року. Спадкове майно після її смерті складається з прийнятої нею, але не оформленої спадщини на вищезазначену частку (1/4 частку що залишилася після смерті ОСОБА_4 ). Таким чином, позивачу на праві спільної часткової власності належать: 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :12:010:0005. Інша 1/4 частки земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :12:010:0005, належить ОСОБА_2 , що прийняв спадщину, але не оформив свої спадкові права. Через неприязні стосунки з відповідачем спільне володіння ділянкою з відповідачем ОСОБА_2 є неможливим, позивач звернулася до інженера-землевпорядника ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника № 000288 від 03.01.2013) із замовленням про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу належної їй на праві спільної часткової власності земельної ділянки, а саме: 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :12:010:0005, цільове призначення яких: для ведення особистого селянського господарства. Згідно з планом розподілу земельної ділянки :12:010:0005 можна сформувати дві земельні ділянки: земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею ділянки - 0,1500 га, периметр - 163,26 м; земельна ділянка № НОМЕР_2 , площа ділянки - 0,0500 га, периметр - 97,84 м. В позасудовому порядку відповідач ОСОБА_2 не бажає поділити спільне майно в натурі, про що свідчить спір, вирішений рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2021 року справа №308/1213/19 та факт неотримання ним до сих пір відповідного свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.04.2024 відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання відповідач не з`явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення судового розгляду справи до суду не подавав.

Від третьої особи приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Борисової О.С. надійшла заява про розгляд справи без її участі на підставі поданих доказів.

Вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Матеріалами даної справи встановлено, що з позовом до суду звернулася ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 16.11.1999 Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2021 року справа №308/1213/19 було ухвалено визнати за мною ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки у спільній сумісній власності, площею 0,20 га, кадастровий номер :12:010:0005 розташованої за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, набутої 02.12.2013 року на ім`я ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М.М. за реєстровим № 2491. На підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.03.2021 року справа №308/1213/19 було проведено державну реєстрацію 1/2 частки земельної ділянки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2021 року за №290918265, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48.

Вимогами ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, інші обґрунтування позовних вимог, окрім тих, що зазначені у позовній заяві не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки такі вже були предметом судового розгляду у іншій справі.

Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.01.2022 року за реєстровим №3, виданим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Борисова О.С., спадкова справа №13/2018, ОСОБА_1 успадкувала ще 1/4 частки земельної ділянки під кадастровим номером :12:010:0005, загальною площею 0,20 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом було проведено державну реєстрацію 1/4 частки земельної ділянки, про що свідчить копія належно оформленого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.01.2022 року за №293664133, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.12.2023 року за №357968258 вбачається, що земельна ділянка, загальною площею 0,2000 га, кадастровий номер :12:010:0005, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належить на праві спільної часткової власності 3/4 частки ОСОБА_1 та 1/4 частки належить ОСОБА_4 .

До матеріалів справи додано інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, а також план розподілу земельної ділянки інженера-землевпорядника ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки за кадастровим номером :12:010:0005 площею 0,2000 га на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,1500 га периметром 163,26 м та земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,0500 га, периметр 97,84 м.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Отже, при вирішенні спору про виділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого виділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту виділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює виділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, врахувавши принципи розумності, пропорційності та справедливості, а також план розподілу земельної ділянки, наданий інженером-землевпорядником ОСОБА_3 , враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача, належним чином повідомленого про розгляд справи судом, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з урахуванням балансу інтересів сторін, виділивши в натурі ОСОБА_1 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :12:010:0005, відповідно до плану розподілу земельної ділянки, складеного інженером-землевпорядником ОСОБА_6 (кваліфікаційний сертифікат інженераземлевпорядника № 000288 від 03.01.2013), а саме: земельну ділянку № НОМЕР_1 , площа ділянки - 0,1500 га, периметр - 163,26 м, та визнання за ОСОБА_1 право власності на виділену в натурі вказану земельну ділянку.

Суд враховує, що вказаний варіант розподілу є найбільш наближеним до розміру часток сторін у праві спільної часткової власності, враховує майнові права та інтереси сторін, сприяючи кожному з них використовувати земельні ділянки за призначенням, що відповідає інтересам сторін та надає можливість нормального користування спірними земельними ділянками.

При вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядок користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Аналогічна позиція виражена в Постанові ВС КЦС від 23.03.2023 року у справі № 686/1404/19.

Враховуючи обставини даної справи та подані суду докази, позову слід задовольнити повністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.12,13,76-89,95,258,259,263-265,280-284 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Бойко Богдан Богданович, до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Борисова Ольга Степанівна, про виділення в натурі частки земельної ділянки - задовольнити повністю.

Виділити в натурі ОСОБА_1 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :12:010:0005, відповідно до плану розподілу земельної ділянки, складеного інженером-землевпорядником ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат інженераземлевпорядника № 000288 від 03.01.2013), а саме: земельну ділянку № НОМЕР_1 , площа ділянки - 0,1500 га, периметр - 163,26 м, та визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену в натурі вказану земельну ділянку.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа без самостійних вимог: Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Борисова Олена Станіславівна, АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення виготовлено 16.10.2024.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда