ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4036/24 Справа № 175/687/23 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вишнякова Наталя Василівна, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року в цивільній справі номер 175/687/23 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Наталія Геннадіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, визнання права власності та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Н.Г., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева І.М., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, визнання права власності та витребування майна, з урахуванням уточнених позовних заяв обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що у Кіровському районному суді м. Дніпропетровська перебуває кримінальна справа №203/2826/20 по кримінальному провадженню №0000678 за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у незаконному позбавленні волі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 протягом періоду часу з лютого 2020 року по 25.05.2020 року та у шахрайському заволодінні ними квартирою, що належить позивачу та його батьку, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом примушування ОСОБА_7 та його батька, ОСОБА_2 , до переоформлення 08.05.2020 року належної їм квартири на ім`я ОСОБА_3 , який є знайомим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Позивач зазначав, що більше 3-х років суд не може завершити підготовче засідання у зазначеній кримінальній справі, тому він звернувся до суду з цим цивільним позовом та просив його розглянути за наявними доказами незалежно від того, коли буде вирок по вищезазначеній кримінальній справі. Вважав, що сам факт звільнення позивача та його батька спецпідрозділом поліції 25.05.2020 року з місць, де їх утримували проти їх волі, свідчить про наявність у них дефекту волі під час укладення та підписання ними спірного договору купівлі-продажу, укладеного 08.05.2020 року ще до їх звільнення. Станом на 08.05.2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 ще перебували під повним фізичним та психологічним контролем злочинців. Внутрішнє волевиявлення позивача та його батька на продаж належної їм квартири не було вільним, а тому зазначений правочин від 08.05.2020 року та наступний (похідний від нього) правочин від 04.02.2021 року можуть бути визнані судом недійсними на зальних підставах: ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

ОСОБА_2 вважає ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 недобросовісними набувачами його квартири, тому є підстави для витребування від останніх набувачів усієї спірної квартири.

ОСОБА_1 під час розгляду справи у суді зрізав замки та поставив сигналізацію у спірній квартирі, в якій ОСОБА_2 постійно проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_7 до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 та продовжував проживати у спірній квартирі і після смерті свого батька. ОСОБА_2 більше не може потрапити до спірної квартири та вимушений додатково заявити вимоги про витребування спірної квартири.

Позивач просив суд:

1) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.05.2020 року квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Наталією Геннадіївною та зареєстровано в реєстрі за №300;

2) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04.02.2021 року квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за №168;

3) скасувати за ОСОБА_1 державну реєстрацію його права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка була здійснена 04.02.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56456535) на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за №168;

4) визнати за ОСОБА_2 право власності у цілому на квартиру АДРЕСА_2 , а саме:

- частина вищезазначеної квартири належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.12.2006 року;

- частини вищезазначеної квартири ОСОБА_2 успадкував за законом після смерті свого батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

5) витребувати від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у цілому квартиру АДРЕСА_2 ;

6) стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача по 10000,00 грн компенсації його витрат на оплату ним правничої допомоги, які складаються з 30000,00 грн фіксованого розміру гонорару його адвокату Бардаченку Володимиру Володимировичу.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярова Наталія Геннадіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Яковлева Інна Миколаївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, визнання права власності та витребування майна задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08 травня 2020 року квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Наталією Геннадіївною та зареєстровано в реєстрі за №300.

Скасовано за ОСОБА_1 державну реєстрацію його права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка здійснена 04 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №56456535) на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за №168.

Визнано за ОСОБА_2 право власності у цілому на квартиру АДРЕСА_2 , а саме:

- частина вищезазначеної квартири ОСОБА_2 належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 грудня 2006 року;

- частини вищезазначеної квартири ОСОБА_2 успадкував за законом після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Витребувано від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у цілому квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 з кожного по 10000,00 грн компенсації витрат на надання позивачу правничої допомоги, які складаються з 30000,00 грн фіксованого розміру гонорару адвокату.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вишнякова Н.В., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.01.2024 року у справі №175/687/23 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Скаржник є другим (після ОСОБА_3 ) власником спірної квартири, не знав та не міг знати обставин, за яких останній придбавав спірну квартиру, користувався нею абсолютно правомірно та відкрито та розцінює її витребування на користь позивача як неправомірне втручання у законне право власності.

Свої вимоги позивач ґрунтує на тому, що належна йому та його батьку спірна квартира вибула з їх володіння в умовах здійсненого по відношенню до них злочину. Кримінальна справа, як зазначає позивач, на сьогоднішній день розглядається в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська, вирок не проголошено. Оскільки, підставою даного позову є саме обставини, що мають бути встановлені в рамках розгляду кримінальної справи №203/2826/20, то керуючись нормами ЦПК України, провадження у даній справі має бути зупинено до моменту набрання законної сили судовим рішенням у зазначеній вище кримінальній справі.

Ухвала суду про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі від 10.04.2023 року є незаконною та у суду першої інстанції були відсутні в розпорядженні докази, відмінні від матеріалів кримінального провадження, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Докази, які наводить позивач та покладає суд в основу рішення, є неналежними доказами, вони приймались або органом досудового розслідування (наприклад обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) або слідчими суддями в межах кримінального провадження (ухвала слідчого суді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28.05.2020 року у справі №175/1828/20 про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 ; ухвала слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.05.2020 року по справі №175/4858/19 про накладення арешту на речові докази по справі), або є свідченнями власне самого позивача та його батька.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували те, що позивача та його батька тримали у неволі, що ОСОБА_2 та його батько були доставлені до нотаріуса ОСОБА_8 братами Поляковими, які, нібито, примусили їх продати квартиру, а отримані гроші потім привласнили; що мало місце застосування до позивача з батьком фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, яке б вплинуло на її справжню волю саме при укладанні договору купівлі-продажу, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочинів, які оспорюються. Всі ці факти викладаються судом у рішенні виключно зі слів самого позивача та нічим не підтверджуються. У протоколі допиту ОСОБА_7 немає жодної згадки про те, що їх з сином примушували оформлювати документи для продажу квартири треті особи.

Договір купівлі-продажу був укладений в нотаріальній формі, як того вимагає закон. Перед укладенням правочину, нотаріус пересвідчився про відсутність заборон на відчуження, спору про даний об`єкт нерухомості, а також перевірив правовстановлюючі документи на спірну квартиру у ОСОБА_3 Завчасно була надана згода подружжя - ОСОБА_4 на підписання договору з придбання. Таким чином, були дотримані всі законні вимоги та формальності до та під час підписання договору купівлі-продажу квартири від 04.02.2021 року №112, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ., тому ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Рішення в частині скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 його права власності на квартиру та визнання за ОСОБА_2 права власності у цілому на квартиру є таким, що не може бути задоволеним внаслідок того, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача.

На момент відчуження спірної квартири ОСОБА_3 позивач був власником лише частини спірної квартири. Дійсну волю його батька на продаж квартири вже неможливо встановити, позивач не має права на витребування квартири в цілому, зважаючи на те, що він ніколи не був її одноосібним власником.

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Позивач не позбавлений права звернутися до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вимогою про стягнення збитків у подвійному розмірі та моральну шкоду на підставі ч. 2 ст. 231 ЦК України, пред`явивши цивільний позов в кримінальному провадженні.

Предметом позову є не відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, як помилково вважає позивач, а визнання права власності на нерухоме майно, витребування такого майна, визнання недійсними угод (аналогічна позиція викладена у поставі Верхового суду від 28 квітня 2021 року у справі №752/15913/19). Таким чином, під час подання вказаного позову до суду, позивач мав би сплати судовий збір на загальних підставах.

Вважає, що витрати на оплату послуг адвоката у даній справі не є співмірними із складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, тривалістю розгляду справи та фактично наданими адвокатом послугами про що було зазначено у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК в поданому клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягає розподілу між сторонами.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Вишнякова Н.В. в судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Бардаченко В.В. в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони та інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 17, 18, 19, 20, 21).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним

чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.12.2006 року ОСОБА_2 належало право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками квартири по частини кожний були його батько ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_9 й рідний брат ОСОБА_10 (а.с. 5, том 1).

Мати позивача ОСОБА_9 та його рідний брат ОСОБА_10 померли внаслідок ДТП, що підтверджується вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року по кримінальній справі №175/3048/19 (а.с. 20-31, том 1).

У вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року по кримінальній справі №175/3048/19 також зазначено, що суд приходить до висновку про наявність у потерпілих протягом тривалого періоду часу моральних переживань, оскільки у зв`язку з вчиненим обвинуваченим злочином, який призвів до загибелі їх близьких родичів, що негативно сказалося на моральному стані потерпілих ОСОБА_11 .

Після оформлення спадщини право власності на частини вищезазначеної квартири належало ОСОБА_7 : частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.12.2006 року (а.с. 135-136, том 1) та 2/4 частини квартири на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.05.2020 року (а.с. 131-132зв, 133-134зв, том 1), що підтверджується Інформацією з ДРРПНМ від 15.02.2023 року та копією матеріалів нотаріальної справи, наданої суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. (а.с. 32-34, 124-163 том 1).

08.05.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. та зареєстровано в реєстрі за №300. Істотною умовою договору є вартість квартири 521770,00 гривень, які до підписання цього договору були безготівково перераховані ОСОБА_3 на рахунки продавців квартири. Заяву такого змісту підписали у нотаріуса Крук А.Д. та ОСОБА_7 (а.с. 125-126, 128-128зв, том 1).

04.02.2021 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 зі згоди його дружи ОСОБА_4 з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за №168. З заяв підписаних у нотаріуса Сущенком В.М. та ОСОБА_3 вбачається, що істотною умовою договору є вартість квартири 350000,00 гривень, які до підписання цього договору були безготівково перераховані ОСОБА_1 на рахунки продавця квартири (а.с. 166-166зв, 167, 168, 169, том 1).

З копії ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.05.2020 року по кримінальній справі №175/4858/19 вбачається наявність наступних обставин:

- 25.05.2020 року на підставі ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було проведено санкціонований обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 , в ході якого було виявлено та вилучено фактично усі документи ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (копії правовстановлюючих документів на спірну квартиру; копії їх паспортів та кодів ІПН.; свідоцтв про народження та одруження, та інших документів);

- 26.05.2020 року до Дніпропетровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області звернулися ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_7 з заявами про те, що з лютого по 25 травня 2020 року невстановлені особи незаконно їх позбавили волі шляхом утримання їх за різними адресами, щоб вони не могли спілкуватися між собою: ОСОБА_7 - у будинку АДРЕСА_4 , а ОСОБА_2 - у будинку АДРЕСА_4 (а.с. 71-73зв, том 1).

Постановами слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНД в Дніпропетровській області від 26.06.2020 року ОСОБА_2 та його батька ОСОБА_7 визнано потерпілими у кримінальному провадженні №0000678 від 26.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 69,70, том 1).

У обвинувальному акті по кримінальному провадженню №0000678 від 31.07.2020 року (а.с. 6-19, том 1), зазначено наступну інформацію:

- аркуш 3 останній абзац - після чого, з метою примушення потерпілого до продажу житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , та одержання від нього виручених коштів за продаж вказаної квартири, почали утримувати потерпілого ОСОБА_2 , проти власної волі останнього, у житловому будинку АДРЕСА_4 , де потерпілий ОСОБА_2 знаходитись не бажав, та з огляду на заборону ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мав змоги вільно залишити;

- аркуш 4 перед останній абзац - після чого, з метою примушення потерпілого ОСОБА_7 до продажу житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , та одержання від нього виручених коштів за продаж вказаної квартири, почали утримувати потерпілого ОСОБА_7 , проти власної волі останнього, у житловому будинку АДРЕСА_4 , де потерпілий ОСОБА_7 знаходитись не бажав, та з огляду на заборону ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не мав змоги вільно залишити;

- аркуш 5 абзац 2, 3 - так, співучасники злочину ОСОБА_5 та ОСОБА_6 08.05.2020 року з метою реалізації свого злочинного умислу на заволодіння грошовими коштами, шляхом обману у великих розмірах прибули разом з потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_5 , де потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , знаходячись у приміщенні №1 приватного нотаріуса Ярової Н.Г., уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за продаж якої отримали грошові кошти в сумі 521770,00 гривень.

Батько позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 53, том 2).

На підтвердження понесених втрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надано:

ордер на підтвердження повноважень ОСОБА_12 представляти інтереси ОСОБА_2 у судах всіх інстанцій (а.с. 90, том 1);

договір про надання правової допомоги від 09.08.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Бардаченком В.В. (а.с. 91, том 1);

акт приймання наданих послуг від 15.10.2023 року відповідно до умов додаткової угоди від 15.02.2023 року до договору про надання юридичних послуг( а.с. 98, том 2).

додаткова угода від 15.02.2023 року до договору про надання юридичних послуг (а.с. 99,том2);

додаток до додаткової угоди від 15.02.2023 року щодо визначення розміру гонорару адвоката

(а.с. 99зв, том 2).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості у певному обсязі.

Стягуючи з відповідачів на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 30000,00 грн (з кожного по 10000,00 грн), суд першої інстанції виходив з їх фактичного понесення позивачем саме у такому розмірі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.12.2006 року ОСОБА_2 належало право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками квартири по частини кожний були його батько ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_9 й рідний брат ОСОБА_10 .

Мати позивача ОСОБА_9 та його рідний брат ОСОБА_10 померли внаслідок ДТП, що підтверджується вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27

січня 2020 року по кримінальній справі №175/3048/19.

У вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.01.2020 року по кримінальній справі №175/3048/19 також зазначено, що суд приходить до висновку про наявність у потерпілих протягом тривалого періоду часу моральних переживань, оскільки у зв`язку з вчиненим обвинуваченим злочином, який призвів до загибелі їх близьких родичів, що негативно сказалося на моральному стані потерпілих ОСОБА_11 .

Після оформлення спадщини право власності на частини вищезазначеної квартири належало ОСОБА_7 : частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.12.2006 року (а.с. 135-136, том 1) та 2/4 частини квартири на підставі відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом від 06.05.2020 року (а.с. 131-132зв, 133-134зв, том 1), що підтверджується Інформацією з ДРРПНМ від 15.02.2023 року та копією матеріалів нотаріальної справи, наданої суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г.

08.05.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. та зареєстровано в реєстрі за №300. Істотною умовою договору є вартість квартири 521770,00 гривень, які до підписання цього договору були безготівково перераховані ОСОБА_3 на рахунки продавців квартири. Заяву такого змісту підписали у нотаріуса Крук А.Д. та ОСОБА_7

04.02.2021 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 зі згоди його дружи ОСОБА_4 з іншої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою Інною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за №168. З заяв підписаних у нотаріуса Сущенком В.М. та ОСОБА_3 вбачається, що істотною умовою договору є вартість квартири 350000,00 гривень, які до підписання цього договору були безготівково перераховані ОСОБА_1 на рахунки продавця квартири.

З копії ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.05.2020 року по кримінальній справі №175/4858/19 вбачається наявність наступних обставин:

- 25.05.2020 року на підставі ухвали слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було проведено санкціонований обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 , в ході якого було виявлено та вилучено фактично усі документи ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (копії правовстановлюючих документів на спірну квартиру; копії їх паспортів та кодів ІПН.; свідоцтв про народження та одруження, та інших документів);

- 26.05.2020 року до Дніпропетровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області звернулися ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_7 з заявами про те, що з лютого по 25 травня 2020 року невстановлені особи незаконно їх позбавили волі шляхом утримання їх за різними адресами, щоб вони не могли спілкуватися між собою: ОСОБА_7 - у будинку АДРЕСА_4 , а ОСОБА_2 - у будинку АДРЕСА_4 .

Постановами слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНД в Дніпропетровській області від 26.06.2020 року ОСОБА_2 та його батька ОСОБА_7 визнано потерпілими у кримінальному провадженні №0000678 від 26.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У обвинувальному акті по кримінальному провадженню №0000678 від 31.07.2020 року зазначено наступну інформацію:

- аркуш 3 останній абзац - після чого, з метою примушення потерпілого до продажу житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , та одержання від нього виручених коштів за продаж вказаної квартири, почали утримувати потерпілого ОСОБА_2 , проти власної волі останнього, у житловому будинку АДРЕСА_4 , де потерпілий ОСОБА_2 знаходитись не бажав, та з огляду на заборону ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мав змоги вільно залишити;

- аркуш 4 перед останній абзац - після чого, з метою примушення потерпілого ОСОБА_7 до продажу житла, а саме: квартири АДРЕСА_2 , та одержання від нього виручених коштів за продаж вказаної квартири, почали утримувати потерпілого ОСОБА_7 , проти власної волі останнього, у житловому будинку АДРЕСА_4 , де потерпілий ОСОБА_7 знаходитись не бажав, та з огляду на заборону ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не мав змоги вільно залишити;

- аркуш 5 абзац 2, 3 - так, співучасники злочину ОСОБА_5 та ОСОБА_6 08.05.2020 року з метою реалізації свого злочинного умислу на заволодіння грошовими коштами, шляхом обману у великих розмірах прибули разом з потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_5 , де потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , знаходячись у приміщенні №1 приватного нотаріуса Ярової Н.Г., уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , за продаж якої отримали грошові кошти в сумі 521770,00 гривень.

Батько позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом правильно встановлено, що перший спірний правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за №300, позивачем ОСОБА_2 та його батьком було укладено 08.05.2020 року до дня їх звільнення 25.05.2020 року спецпідрозділом поліції з місць, де їх утримували проти їх волі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Тому внутрішнє волевиявлення позивача та його батька ОСОБА_7 на продаж належної їм квартири не було вільним.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про нікчемність договору купівлі-продажу квартири, АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яровою Н.Г. та зареєстровано в реєстрі за №300 від 08.05.2020 року, у зв`язку з відсутністю у позивача та його батька на час укладення правочину вільного волевиявлення, яке б відповідало їх внутрішній волі.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 3статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спадщина (3/4 частини спірної квартири) ОСОБА_2 належить ще з часу відкриття спадщини, причому не залежно від того отримав ОСОБА_2 відповідне свідоцтво чи ні.

Довід апеляційної скарги з цього питання є безпідставний.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, а тому її витребування на користь позивача є неправомірним втручання у законне право власності відповідача, апеляційний суд вважає безпідставним, виходячи з наступного.

Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Положеннями частин 1, 3 статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

17 січня 2024 року Верховний Суд у постанові по справі №752/18246/21 (провадження № 61-10623 св 23) про витребування майна зазначив наступну позицію:

«Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. Близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20)).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судові рішення у частині вирішення вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння ухвалено на підставі належної оцінки добросовісності/недобросовісності ТОВ «Профітрейд 2016». Спірне майно вибуло із володіння позивача не з його волі, на підставі недійсних правочинів, укладених із ОСОБА_2 , а в подальшому на підставі торгів, проведених 18 червня 2020 року із порушенням чинного законодавства, право власності на це майно було зареєстровано за ТОВ «Профітрейд 2016», яке не є добросовісним набувачем у розумінні положень частини першої 388 ЦК України.»

Судом встановлено, що в нотаріальних справах відсутні докази безготівкових розрахунків, про які було наведено в заявах, та під час розгляду справи відповідачі не надали суду таких доказів.

Відтак відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 здійснив розрахунок з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 до підписання ними договору купівлі-продажу шляхом перерахування на їх банківські рахунки відповідних коштів, а також що ОСОБА_1 здійснював розрахунок з ОСОБА_3 до підписання ними договору купівлі-продажу шляхом перерахування на його банківський рахунок відповідних коштів. Суд правильно дійшов таких висновків.

За таких обставин, суд першої інстанції, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це зазначала раніше Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц, та враховуючи спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього спірного майна, дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про спростованість добросовісності останнього набувача спірної квартири ОСОБА_1 та про обґрунтованість витребування спірної квартири у нього на користь позивача ОСОБА_2 .

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про стягнення витрат на професійну правову допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за власною ініціативою ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що на підтвердження понесених втрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надано:

ордер на підтвердження повноважень ОСОБА_12 представляти інтереси ОСОБА_2 у судах всіх інстанцій;

договір про надання правової допомоги від 09.08.2019 року укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Бардаченком В.В.;

акт приймання наданих послуг від 15.10.2023 року відповідно до умов додаткової угоди від 15.02.2023 року до договору про надання юридичних послуг на загальну суму 80000,00 грн;

додаткову угода від 15.02.2023 року до договору про надання юридичних послуг;

додаток до додаткової угоди від 15.02.2023 року щодо визначення розміру гонорару адвоката.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дослідивши заперечення відповідача стосовно розміру витрат на професійну правничу допомогу, дійшов правильного висновку про те, що вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованими, тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн по 10000,00 грн з кожного. Апеляційний суд погоджується з даним висновком.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої

інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судові рішення, які відповідають вимогам закону.

Підстав для їх скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги на рішення суду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вишнякова Наталя Василівна, залишити без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2024 року.

Суддя: