Єдиний унікальний номер судової справи 490/314/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/1079/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

14 жовтня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ільїна О.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем, заочне рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 19 лютого 2018 року під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі ПАТ «Кредобанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Кредобанк» (далі АТ «Кредобанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 жовтня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №4630.14.00.2336 за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 652 974 грн. 01 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 7.99% річних, на строк до 01 жовтня 2016 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 02 жовтня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки №4630.14.00.2336/S-1, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалась перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок.

Взятий на себе обов`язок банк виконав належним чином, в той час як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим станом на 17 листопада 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 497 845 грн. 64 коп., з яких: 472 924 грн. 05 коп. заборгованість за кредитом, 16 722 грн. 53 коп. прострочені відсотки, 8 199 грн. 06 коп. пеня.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Кредобанк» просило стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №4630.14.00.2336 від 02 жовтня 2014 року в розмірі 497 845 грн. 64 коп., з яких: 472 924 грн. 05 коп. не повернута сума кредиту, 16 722 грн. 53 коп. прострочені відсотки, 8 199 грн. 06 коп. пеня., та судовий збір в розмірі 7 467 грн. 68 коп.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2018 року позов ПАТ «Кредобанк» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором №4630.14.00.2336 від 02 жовтня 2014 року в розмірі 497 845 грн. 64 коп., з яких: 472 924 грн. 05 коп. неповернута сума кредиту; 16 722 грн. 53 коп. прострочені відсотки, 8 199 грн. 06 коп. пеня.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредобанк» судовий збір у розмірі по 3 733 грн. 84 коп. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок порушення позичальником умов кредитного договору, забезпеченого також порукою, виникла заборгованість перед кредитором, яка підлягає стягненню на користь банку з відповідачів у солідарному порядку.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 грудня 2019 року замінено стягувача ПАТ «Кредобанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») (том 1 а.с.220).

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2023 року замінено стягувача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі ТОВ «Діджи Фінанс») (том 1 а.с.241-242).

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сіхарулідзе Д.Г., про перегляд заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2018 року залишено без задоволення (том 2 а.с.31-33).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Сіхарулідзе Д.Г., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з неї скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на момент звернення банку до суду із вказаним позовом сплив шестимісячний строк дії поруки, а тому позовні вимоги до ОСОБА_1 , як до поручителя, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Зазначено, що заборгованість за кредитним договором від 02 жовтня 2014 року виникла з 01 червня 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся 06 січня 2016 року, тому порука припинилася.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, банк змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

З матеріалів справи вбачається, що 02 жовтня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №4630.14.00.2336 (том 1 а.с.5-7).

Згідно з п.2.1 банк видає позичальнику кредит в умі 652 974 грн. 01 коп. на строк до 01 жовтня 2016 року.

Кредит видано для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки Toyota, модель Land Cruiser, 200, року випуску 2014, укладеного між позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоплаз»; для оплати страхування від нещасних випадків в сумі 25 054 грн. 01 коп. (п.2.2 кредитного договору).

Відповідно до п.2.4 кредитного договору кредит видається на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання.

Пунктом 2.5 кредитного договору передбачено, для обліку виданих кредитних коштів банк відкриває позичковий рахунок.

Згідно з п.3.2 кредитного договору, за користуванням кредитом позичальник сплачує банку 7.99% річних.

Відповідно до п.4.2.1 кредитного договору повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом за нарахованими процентами рівними частинами по 29 558 грн.

За п.5.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п.3.2 цього договору, але не менше десяти гривень кожний день прострочення.

02 жовтня 2014 року між ПАТ «Кредобанк» і ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки №4630.14.00.2336/S-1 (том 1 а.с.11).

Відповідно до п.1 вказаного договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за кредитним договором №4630.14.00.2336 від 02 жовтня 2014 року.

Згідно з п.2.6 договору поруки, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитом.

Пунктом 4.2 договору поруки передбачено, що поручитель підтверджує, що йому відомі всі умови кредитного договору в тому числі умови застосування (встановлення, зміна) змінюваної процентної ставки за користування кредитом по кредитному договору.

Відповідно до п.4.7 договору поруки сторони узгодили, що цей договір припиняється за спливом трирічного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

Зі змісту п.4.9 договору поруки вбачається, що сторони домовились, що строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) за цим договором прирівнюється до строку позовної давності встановленої законом для основної вимоги за цим договором.

Як убачається з матеріалів справи, 30 вересня 2015 року банком підготовлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, адресовану ОСОБА_2 , в якій повідомлено, що позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 28 вересня 2015 року загальний розмір заборгованості становить 483 255 грн. 81 коп.

За вказаних обставин, банк вимагає від позичальника протягом 30 календарних днів з дати отримання письмової вимоги, достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії, а також штрафні санкції.

Повідомляє, що у разі невиконання даної вимоги, ПАТ «Кредобанк» змушений буде звернутися за захистом своїх порушених прав та законних інтересів до суду з метою стягнення існуючої заборгованості.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення договору поруки) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом із тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст.251,252 ЦК України).

Аналізуючи зміст ч.4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку, що визначений вказаною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду постановах від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження№ 61-10358сво19), від 10 лютого 2021 року у справі №754/5730/15-ц (провадження № 61-6427св20).

За умовами кредитного договору строк повного погашення кредиту було визначено до 01 жовтня 2016 року.

07 жовтня 2015 року банк надіслав досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, адресовану позичальнику ОСОБА_2

З позовом до позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості банк звернувся до суду шляхом направлення позовної заяви поштовим відправленням 31 грудня 2015 року (том 1 а.с.30).

Оскільки звернення банку до суду з позовом до поручителя відбулося у межах строку чинності поруки, то правильними є висновки суду першої інстанції про те, що порука не є припиненою.

У зв`язку з цим, доводи про те, що порука є припиненою, оскільки банком пропущено шестимісячний строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є необґрунтованими.

За такого, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині припинення поруки за договором, укладеним з ОСОБА_1 , є помилковим тлумаченням останньою, як обставин справи, змісту договорів поруки, так і норм діючого законодавства.

Інших доводів, зокрема в частині розміру заборгованості, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сіхарулідзе Д.Г., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сіхарулідзе Дмитром Геннадійовичем, залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2018 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 16 жовтня 2024 року