РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О.В.,

за участі секретаря судового засідання Янка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до Служби у справах дітей Рівненської міської ради

про повернення дітей батьку

В засіданні приймали участь:

представник позивача: Лук`янчук В. С.;

представник відповідача: ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Служби у справах дітей Рівненської міської ради про повернення дітей батьку.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Рішенням Рівненського міського суду від 06 жовтня 2020 року у справі №569/4890/20 позов Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав - задоволено. Відібрано малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_5 та батька ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав. Основною підставою прийнятого рішення слугувало, що позивач не в повній мірі забезпечував фізичний, культурний, духовний і соціальний рівень життя своїм дітям, а саме: не займався їх вихованням та утриманням, не забезпечував належні умови для харчування, проживання та лікування, не цікавився їх здоров`ям, не забезпечував необхідними умовами для проживання дітей, а також зловжив алкоголем.

Частиною 3 ст. 170 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Вказує, що наразі він переосмислив своє життя, зробив висновки та змінив спосіб життя, який призвів до відібрання у нього дітей, а також запевняє, що буде докладати максимум зусиль для того, щоб діти мали належне виховання, були матеріально забезпечені, а їх права захищені. Також зазначає, що він неодноразово звертався в Службу у справах дітей, щоб побачитись зі своїми дітьми, однак в проведенні таких зустрічей йому було відмовлено та роз`яснено право звернутись до суду з вимогою стосовно повернення дітей.

Вважає, що зі своїми синами зможе налагодити взаєморозуміння лише приймаючи участь у їхньому житті, це може відбутися лише спілкуючись з ними, однак на даний час йому не дають з ними навіть побачитись.

Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

16 січня 2024 року від Служби у справах дітей Рівненської міської ради надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду цивільної справи №569/6496/23 за позовом Служби у справах дітей Рівненської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою суду від 15.02.2024 заяву відповідача про зупинення провадження у справі задоволено, зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №569/6496/23 за позовом Служби у справах дітей Рівненської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Ухвалою суду від 11.07.2024 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 25 вересня 2024 року підготовче провадження у справі закрито. призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази у справі, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що позивач є батьком малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 12.05.2017, та сері НОМЕР_2 , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 18.04.2019.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2020 року у справі № 569/4890/20 позов Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав задоволено; відібрано неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 від матері ОСОБА_5 без позбавлення батьківських прав; відібрано малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_3 від матері ОСОБА_5 та батька ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав; передано дітей Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради для подальшого влаштування.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.02.2024 у справі №569/6496/23 за позовом Служби у справах дітей Рівненської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 18.04.2024, позов Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - задоволено. Позбавлено ОСОБА_6 , ОСОБА_1 батьківських прав стосовно дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Відповідно до розпоряджень "Про внесення змін до розпорядження від 20.11.2020 №1018-р, № 1019-р надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування" від 20.11.2020 № 1018-р, № НОМЕР_3 , на підставі рішення Рівненського міського суду від 27 лютого 2024 року у справі №569/6496/23 про позбавлення матері ОСОБА_6 та батька ОСОБА_1 батьківських прав стосовно синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постанови Рівненського апеляційного суду від 18.04.2024 у справі №569/6496/23, дітям надано статусу дітей, що позбавлені батьківського піклування.

Слід зазначити, що під час розгляду справи №569/6496/23 було встановлено, що:

"Відповідно до розпорядження Рівненського міського голови №1264-р від 02.11.2021 року малолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 направлені на виховання та спільне проживання у дитячий будинок сімейного типу родини ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 14 квітня 2020 року у справі №569/18810/19 ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. У вироку встановлено, що ОСОБА_1 перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, знаходячись у кімнаті квартири за адресою: АДРЕСА_1 під час суперечки зі своєю співмешканкою ОСОБА_5 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс останній чотири удари руками в обличчя, у результаті чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді багатоуламкових переломів стінок обох гайморових пазух зі зміщенням фрагментів, переломи вилично-лобного, вилично-скроневого швів зліва з помірним зміщенням фрагментів, гемосинус гайморових пазух, гематоми в ділянці обох параорбітальних ділянок, осадження в ділянці лоба, обличчя, які розглядаються в єдиному механізмі виникнення і, у сукупності, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по критерію довготривалості розладу здоров?я, а також осаднення рук та ніг, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Відразу після цього ОСОБА_1 наніс ОСОБА_5 удар кухонним ножем в ділянку грудної клітки зліва, у результаті чого заподіяв потерпілій тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітки з наявністю колото-різаної рани в 10-му міжребір?ї по лопатковій лінії зліва, яка продовжується в раневий канал, по ходу якого пошкоджено шкіру, підшкірну жирову клітковину, м?язи грудної клітки, наскрізне пошкодження селезінки з пошкодженням діафрагми зліва, ускладнене гемоперитонеумом (скупчення крові в черевній порожнині) та лівобічним пневмогемотораксом (наявність повітря та крові в плевральній порожнині), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя, ОСОБА_1 перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: психічні та поведінкові розлади в наслідок вживання алкоголю.

Після відбуття покарання 29 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Рівненського міського голови з проханням про повернення йому на проживання, виховання та утримання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Листом Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 18.01.2022 року №01-19/454 ОСОБА_1 роз?яснено останньому порядок повернення дітей та рекомендовано звернутися із відповідною заявою до суду.

Висновком Органу опіки та піклування №08-830 від 10.04.2023 року встановлено, що питання про виконання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 батьківських обов?язків по відношенню до малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради 01.02.2023 року.

На засіданні комісії був присутній батько дітей ОСОБА_1 . Мати дітей ОСОБА_6 була відсутня. Комісія прийняла рішення розгляд даного питання перенести на наступне засідання комісії. Службі у справах дітей рекомендовано письмово запросити ОСОБА_6 на чергове засідання комісії з питань захисту прав дитини. Повторно розглядаючи питання про виконання ОСОБА_6 та ОСОБА_1 батьківських обов?язків по відношенню до малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 29 березня 2023 року було встановлено, що ОСОБА_6 надіслала заяву про розгляд питання за її відсутності, не заперечує щодо прийняття рішення про позбавлення її батьківських прав. На комісії повторно був присутній батько дітей ОСОБА_1 .

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення ОСОБА_1 , комісія з питань захисту прав дипини, як консультативно-дорадчий орган при Виконавчому комітеті Рівненської міської ради прийняла рішення про звернення Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради до Рівненського міського суду Рівненської області з позовною заявою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 та ОСОБА_6 стосовно дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Також Орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити ОСОБА_1 та ОСОБА_6 батьківських прав стосовно дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ....

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав стосовного малолітніх ОСОБА_3 та Максима, Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради посилалася на те, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов?язків по вихованню дітей, не приймають участі у житті дітей, не забезпечують їх, не спілкуються з дітьми, а також ведуть асоціальний спосіб життя. .....

Враховуючи, що у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 у порушення статті 150 СК України свідомо не виконують обов?язки щодо виховання та розвитку дітей, ведуть антисоціальний спосіб життя, є хронічними алкоголіками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав....

З моменту повернення після відбуття покарання 28 грудня 2021 року ОСОБА_1 , до моменту розгляду 27 лютого 2024 року справи місцевим судом, минуло понад два роки.

Проте ОСОБА_1 не подав суду жодного доказу на підтвердження, навіть намагання виконувати ним свої батьківські обов?язки щодо дітей: створення умов для проживання дітей, їх матеріального забезпечення, турботи про них, як і не надав жодного доказу зміни свого способу життя: працевлаштування, позитивної характеристики за місцем проживання, довідки лікаря нарколога про відсутність психічних та поведінкових розладів, які були наявні у нього, внаслідок вживання алкоголю, тощо.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 28.04.2022 року у справі №569/4294/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на останнього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. Даною постановою встановлено, що ОСОБА_1 своїми діями за адресою проживання, а саме АДРЕСА_2 вчинив відносно своєї матері ОСОБА_14 домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюваннях в її сторону нецензурною лайкою.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 01.07.2022 року у справі №569/7126/22 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, 119 грн. за вчинення правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП та 255 грн. за вчинення правопорушення передбаченого ст. 185 КУпАП. Даною постановою встановлено, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , вчинив психологічне насильство в сім?ї відносно своєї матері ОСОБА_14 , потім на сходовій клітці нецензурно лаявся, образливо чіплявся, шарпав за формений одяг до працівника поліції та вчинив злісну непокору законному розпорядженню при виконанні ним службових обов?язків з охорони громадського порядку, а саме не припинив нецензурно лаятись, образливо чіплятись, шарпати за формений одяг поліцейського, погрожував фізичною розправою та намагався вчинити бійку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не здатний забезпечити дітям їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним....

У справі, що переглядається у апеляційному порядку, судом встановлено, що збереження зв?язків дітей із сім`єю є неможливим з огляду на явну неблагополучність сім?ї (як ОСОБА_6 так і ОСОБА_1 ), а також, що позбавлення відповідачів батьківських прав відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересах дітей: їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. "

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного суду України від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17 зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19 грудня 2019 року по справі №916/1041/17).

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26 листопада 2019 року по справі №902/201/19, постанова КГС ВС від 15 жовтня 2019 року по справі №908/1090/18).

Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17).

Суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17 грудня 2019 року по справі №641/1793/17).

Отже, судом під час розгляду цивільної справи №569/6496/23 було, зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 у порушення статті 150 СК України свідомо не виконує обов?язки щодо виховання та розвитку дітей, веде антисоціальний спосіб життя та є хронічним алкоголіком. ОСОБА_1 не здатний забезпечити дітям їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним та що збереження зв?язків дітей із сім"єю є неможливим з огляду на явну неблагополучність сім?ї (як ОСОБА_6 так і ОСОБА_1 .

За приписами ч. 3 ст. 170 Сімейного кодексу України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, з сукупності викладеного вище слідує, що позовні вимоги є необґрунтованими, обставини покладенні в основу позову не підтверджуються долученими доказами, а позивачем не надано суду інших доказів на підтвердження обґрунтованості позову, тобто позов є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню.

Крім того, слід зазначити, що позивач не позбавлений можливості звернутися в суд з позовом про поновлення батьківських прав, за умови зміни своєї поведінки.

Керуючись ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Рівненської міської ради про повернення дітей батьку - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 );

відповідач: Служба у справах дітей Рівненської міської ради (вул.Поштова, буд. 2, м. Рівне, 33000, ІК 25675397).

Повне судове рішення складене та підписане 11.10.2024.

Суддя Левчук О. В.