Справа № 452/173/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2024 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Казана І.С.,

із участю: секретаря Кафтан О.Ю.,

представника позивача Миська Р.М. ,

представників відповідачів адвокатів

Колібанича О.Я., Шпунт М.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і, в наступному уточнивши позовні вимоги у ході судового розгляду просить присудити стягнути солідарно з відповідачів суму коштів як заборгованість за період з 09.12.2016 року по 09.12.2019 року в розмірі 2463,87грн (3% річних від простроченої суми), - за кредитним договором №Є/V3732 від 24.04.2008р. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між банківською установою та ОСОБА_2 24 квітня 2008 року був укладений кредитний договір №Є/V3732 на термін до 24.04.2012р., яким банк зобов`язався надати кредит у розмірі 55000 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строк та у порядку, передбачених у договорі. У забезпечення виконання зобов`язання 24.04.2008р. між банківською установою та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого остання відповідає за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконало у повному обсязі та надало можливість відповідачу ОСОБА_2 розпоряджатися кредитними коштами; у свою чергу відповідач ОСОБА_2 порушив умови договору та не здійснював погашення заборгованості, - у зв`язку з чим станом на 09.12.2019р. у відповідача перед банком нараховується сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі 27352,97 доларів США, з якої нараховуються 3% річних, а саме 2463,87 доларів, - відповідно які просять присудити стягнути солідарно із відповідачів та понесені судові витрати 2684грн, - суму котру зменшили через звернення 22.03.23р. із останньою уточненою позовною заявою; відтак просили повернути надмірно сплачений при первинному позові судовий збір у розмірі 5246,73грн. (а. с. 16 - 18 Т.2).

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти його задоволення через його безпідставність та необґрунтованість; зазначив, що не погоджується з поданим банком розрахунком заборгованості 3% річних від тіла кредиту 27352,97 доларів США, оскільки позивач у 2015 році вже звертався до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави на суму заборгованості згідно вказаного кредитного договору, та вказував суму тіла кредиту 12552,79доларів США; крім того звертає увагу суду на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки у п 6.7. договору сторони визначили строк позовної давності на звернення до суду п`ять років; враховуючи те, що позивач не може визначити суму заборгованості, з якої нараховуються 3% річних, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що різниця в сумах заборгованості по тілу кредиту виникла з тих підстав, що банком помилково було зараховано на рахунок ОСОБА_2 суму коштів 18500,22 доларів США із реалізації заставленого майна за кредитним договором Є/V 3823 від 10.07.2008р., укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 ; надалі кошти було перераховано із рахунку ОСОБА_2 в рахунок погашення її заборгованості; відтак правильна сума заборгованості по тілу кредиту ОСОБА_2 становить 27352,97 доларів США; просив задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, просив стягнути три відсотки річних від заборгованості по тілу кредиту, що становить 2463,87 доларів США та сплачений банком судовий збір.

Представники-адвокати відповідачів просили відмовити у позовних вимогах з тих підстав, що відповідачі не визнають суму заборгованості, від якої нараховані 3% річних і така має бути значно меншою; просили також застосувати позовну давність, оскільки пройшло три роки з часу коли банк довідався про порушення своїх прав.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у позові слід відмовити вцілому за недоведеністю з наступних підстав:

Судом установлено, що 24 квітня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №Є/V3732, згідно з яким особі було надано кредит у сумі 55000 доларів США на термін до 24 квітня 2012 року; в забезпечення виконання вказаного зобов`язання між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого остання надавала поруку перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов`язків за кредитним договором, згідно якого боржник зобов`язувався повернути кредит у строк 48 місяців до 24.04.2010р.; сторони дійшли згоди, що строк в межах якого сторони можуть звернутися до суду за захистом своїх прав встановлюється протягом п`яти років.

У подальшому між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу; частиною 2 якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому судом звертається увага на той факт, що 05.03.2015р. позивач звертався до суду із позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави, яким був забезпечений кредитний договір, а саме на автомобіль SCANIA, модель: 114L, рік випуску: 2000, тип ТЗ: сідловий тягач-Е, №кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 . Даний позов був задоволений повністю заочним рішенням суду від 22.06.2015р., яке ухвалою від 28.09.2015р. скасовано та справу призначено на новий розгляд; 11 грудня 2015 року за заявою представника АТ КБ «Приватбанк» позов залишено без розгляду. Разом з тим за матеріалами цивільної справи судом установлено, що заборгованість за тілом кредиту становила 12552,79 доларів США і саме від цієї заборгованості позивачем були нараховані відсотки, комісія та пеня, - що відповідно і становило суму боргу, в рахунок погашення якого позивач звернувся із позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 8 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц.

Передбачені статтею 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів у повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Зазначене твердження узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 14.02.2018р. по справі №564/2199/15-ц.

Водночас сторона відповідача у поданому письмовому зверненні просила про застосування строку позовної давності.

Дане питання є регламентованим відповідно до статті 256 ЦК України, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Аналіз норм матеріального права в їх сукупності дає підстави дійти висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, зокрема стягнення індексу інфляції та 3% річних застосовується загальна позовна давність у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Великою палатою ВСУ у постанові від 04.07.2018 року в справі №310/11534/13-ц вказано, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Враховуючи, що позивач звернувся про стягнення 3% річних за останні три роки, та визначив період для стягнення з 09.12.2016 року по 09.12.2019 року в сумі 2463,87 доларів США, а тому з урахуванням строків позовної давності таке підлягало б до задоволення. Однак, суд при цьому звертає увагу на постанову Верховного Суду від 23.11.2022р. у справі №285/3536/20, де вказано, що приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги строку позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, - тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

Тому суд зазначає, що тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №442/398/15-ц). Так як АТ КБ «Приватбанк», маючи статус кредитора і, не реалізовуючи своїх прав на звернення у встановлені законом строки з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості по кредитним договором, а також відмовився від позовних вимог на звернення стягнення заставного майна - іншої заставної автомашини, про стягнення задавленої вимоги (тіла кредиту за кредитним договором) не пред`являв, суд не може вийти за межі позовних вимог, відтак суд приходить до єдиного висновку, що зобов`язання відповідачів є задавненими, а тому слід відмовити в зв`язку з тим, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Тому судом із позиції представників позивачів спершу адвокатів, а потім на кінець розгляду цивільного спору коли суму коштів зменшили до малозначимої представника Миська Р.М. , - не з`ясовано, які реально права довірителя порушені відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , ким саме, в який спосіб і в якій мірі; а також те, чи є метою пред`явлення позову адвокатами в інтересах позивача Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» захист (відновлення) прав довірителя і законних інтересів і чи можливо при обраному ними способі захисту відновити (захистити) права АТ.

За змістом ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором, - про що вище було зазначено. При цьому можливість пред`явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Узагальнюючи все вище наведене, суд прийшов до висновку про недоведеність позиції сторони позивача, а також про безпідставність стосовно відокремлення позивачем нарахованих за вибраний період 3% річних та інфляційних втрат, що розраховано без основного грошового зобов`язання, що в тому числі є спірною сумою коштів; за наявності встановлених решти неточностей і розбіжностей, а саме: помилкового зарахування банком коштів за реалізовану автомашину; реалізація іншої заставної автомашини вже ОСОБА_2 без відома банківської установи, - залишення поза увагою хто і в який спосіб знімав заборону; прихована позивачем істинна причина залишення подібного позову в 2015 році без розгляду і, в результаті чітке визнання по сьогоднішній день боржником ОСОБА_2 необхідної та можливої для присудження до стягнення із нього спірної суми 12552,79доларів США; невірне тлумачення сторонами строку позовної давності та хибний підхід до його неможливого застосування, - спірне зобов`язання боржником на переконання суду повинно бути виконаним із правильно вирахуваною сумою за кредитним Договором №Є/V3732 від 24.04.2008року; упущення деталізації спірних правовідносин, що випливають із договору поруки з ОСОБА_3 та юридична можливість її солідарної відповідальності; а за основне - дивною процесуальною поведінкою сторони позивача про пред`явлення не в цілому позову із аргументацією, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а вибір періоду чи певних сум відбувається на розсуд кредитодавця про присудження до стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом.

Тому суд відмовляє у позові вцілому за недоведеністю, що не позбавляє права банківську установу права на можливе повторне звернення до суду із цивільним спором із вірно і детально викладеними обставинами, із вимогами, що випливають із Закону та Договору. Таке вирішення спору базується на засадах змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи подані суду документи.

Керуючись ст. 7, 10, 12, 13, 258, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У позові Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за період з 09.12.2016р. по 09.12.2019р. суми коштів три відсотки річних у розмірі 2463,87(Долар США) від простроченої суми за кредитним договором №Є/V3735 від 24.04.2008 року, - відмовити за недоведеністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення 9 жовтня 2024 року повного судового рішення.

Суддя