ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8785/24 Справа № 199/3756/23 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення cуми попередньої оплати за договором, 3 % річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 42 795,00 грн попередньої оплати за договором виготовлення та встановлення меблів, три відсотки річних у розмірі 3280,70грн, інфляційних витрат в розмірі 19 665,16 грн та судових витрат, які складають 10 000,00 грн за надання правничої допомоги.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем був укладений договір на виготовлення та установку меблів. Позивач в якості передоплати передав відповідачу грошові кошти в сумі 42 795,00 грн, строк виготовлення меблів узгоджений сторонами, починаючи з 15 липня 2020 року. Учасники договору дійшли згоди, що відповідач зобов`язується передати у власність позивача виготовлений виріб протягом строку від 30 до 60 календарних днів, проте, станом на 06.04.2023року відповідач не приступив до виконання замовлення, у зв`язку з чим позивачем на адресу відповідача була направлена претензія від 24.03.2023року, яка містила вимогу про повернення передоплати в сумі 42 795,00грн протягом семи днів з дати отримання цієї претензії. Відповідач отримав претензію особисто 28.03.2023року, проте, грошові кошти не повернув. Позивач зазначає, що повернення передоплати це є грошове зобов`язання, яке відповідач прострочив, у зв`язку з чим він має сплатити три відсотка річних у сумі 3280,70 грн та інфляційні витрати в сумі 19665,16 грн за весь час прострочення, а саме з 16.09.2020року по 06.04.2023року.

Інша вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, на підставі клопотання представника позивача від 03.08.2023року, в якому серед іншого заявник просив залишити без розгляду позовну заяву в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди - залишена без розгляду ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2023 року.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків щодо не підтвердження сплати 13 425,00грн позивачем як попередньої оплати за договором, оскільки вказана сума зазначена у самому договорі та вказані кошти передавались відповідачу при підписанні договору, в якому містяться підписи як ФОП ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 .

Крім того, вказував на необґрунтованість висновку суду про те, що в даному випадку відсутнє прострочення виконання відповідачем обов`язку щодо виготовлення та установки меблів, оскільки замовник не вніс 80% передоплати від загальної вартості меблів.

ОСОБА_1 вважав, що сторони договору погодили суму передплати і відповідач мав би приступити до виконання замовлення, проте, за три роки з моменту підписання договору, ФОП ОСОБА_2 так і не виконав замовлення щодо виготовлення та установки меблів.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що між приватним підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) укладений договір на виготовлення та установку меблів (без дати та номеру). Відповідно до буквального змісту якого : «Відповідно до п. 1.1. договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов`язок з виконання замовлення: виготовлення, доставки та установки мебельного виробу на об`єкті замовника. Мебельний виріб виготовляється згідно: ескізу (малюнок) та специфікації (Додаток №2). Ескіз (малюнок) меблів та Додаток №2 є невід`ємною частиною цього Договору (п. 1.2 Договору).

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що загальна вартість договору складає: спальня (стіна + шафа-купе + ліжко + тумби + вікно) 68 000,00 грн.

Згідно з п. 2.3 договору, сума передоплати складає 80%-100% від загальної сумі меблі: 13425 = 54575. У разі невнесення 80% передоплати, претензії по строках не приймаються. Строк виконання замовлення переноситься на строк зазначений у договорі з моменту внесення оплати у розмірі 80%.

Пунктами 3.1 та 3.3 договору передбачено, що строк виконання замовлення узгоджується з 15 липня 2020 року, день установки призначається згідно графіку установок поточного періоду. Виконавець зобов`язується передавати у власність Замовника виріб, зазначений у договорі, протягом строку від 30 до 60 календарних днів (в залежності від вихідних матеріалів у виробника)» (а.с.16).

Позивачем надана розписка, відповідно до якої виконавець отримав передплату в сумі 29 370,00 грн (а.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що початок строку виконання замовлення визначено вказівкою на подію сплату передплати у сумі 80% від загальної вартості меблів. Позивачем не доведено здійснення передплати у розмірі, передбаченому договором, а саме в сумі 54 400грн, а відтак строк виконання зобов`язання відповідачем на настав. Суд вважав, що не знайшло свого підтвердження прострочення виконання відповідачем обов`язку щодо виготовлення та установки меблів, тобто обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог щодо повернення передплати. Оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено порушення грошового зобов`язання з боку відповідача перед позивачем, то відсутні правові підстави для застосування передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з договору на виготовлення та установку меблів, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), його сторони погодили суму передплати у розмірі 13425,00 грн, шляхом її зазначення в графі п. 2.3. договору як конкретної суми передплати та сторони підписали вказаний договір.

Крім того, відповідно до копії розписки, наданої позивачем, виконавець отримав попередню оплату за договором підряду в сумі 29 370,00 грн (а.с.17).

Пунктами 3.1. та 3.3. договору передбачено, що строк виконання замовлення сторонами узгоджено з 15 липня 2020року; день установки призначається згідно графіку установок поточного періоду. Виконавець зобов`язується передавати у власність Замовника виріб, зазначений у договорі, протягом строку від 30 до 60 календарних днів (в залежності від вихідних матеріалів у виробника).

Отже, сторони фактично дійшли згоди щодо розміру попередньої оплати за договором та строків виконання замовлення. Між тим, як вказує позивач, станом на день звернення до суду з даним позовом, відповідач так і не виконав замовлення.

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що відповідач як підрядник не ставив під сумнів досягнутих у договорі домовленостей та жодного разу не звернувся до позивача як замовника із будь-яких умов які складають зміст договору підряду.

24 березня 2023 року позивачем була направлена відповідачу претензія, в якій ОСОБА_1 просив повернути сплачені ним кошти ОСОБА_2 у сумі 42 795грн протягом семи днів, однак відповідач жодним чином на претензію не відреагував.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження виконання замовлення чи початку робіт щодо його виконання, відповідачем суду не надано.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Положеннями статті 849 ЦК України передбачено, що у випадку якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Приписами статті 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Доведення факту розірвання договору та припинення зобов`язань між сторонами покладається на позивача.

Одностороння відмова від виконання договору може здійснюватися без звернення до суду, і, відповідно, в силу самого факту її здійснення договір вважається розірваним.

Однак, ОСОБА_1 , ані в позасудовому порядку, ані у позовних вимогах, правом на односторонню відмову від договору, передбаченого ч. 3 ст. 651 ЦК України, ч. 2 ст. 849 ЦК України, не скористався.

Як вбачається зі змісту претензії від 24 березня 2023 року, ОСОБА_1 не заявляв про відмову від укладеного договору у порядку, передбаченому частиною другою статті 849 ЦК України. Сама по собі вимога про повернення сплачених коштів не може розцінюватися як вимога про розірвання договору. Вона повинна бути заявлена чітко, тобто таким чином, щоб однозначно сприймалась іншими особами.

Інших доказів про прояв волевиявлення на відмову від укладеного договору, ОСОБА_1 суду не надав.

Також, звертаючись в суду з даним позовом, ОСОБА_1 поряд з вимогою про стягнення коштів попередньої оплати за договором, вимоги про відмову від договору чи про його припинення шляхом розірвання не заявляв.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, оскільки укладений між сторонами договір не розірвано у передбаченому законодавством України порядку та позивач не заявляв таких вимог, у суду відсутні правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, сплачених останнім на виконання умов укладеного договору, так як договір між сторонами не розірваний, а тому зобов`язання за ним не припинені та відсутні підстави для повернення сплачених коштів.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 752/16304/18.

Таким чином, позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, шляхом вимоги про стягнення коштів попередньої оплати за договором без вимоги про розірвання цього договору.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону та практики його застосування уваги не звернув, у зв`язку з чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення попередньої оплати за договором слід відмовити за наведених підстав.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то у їх задоволенні також слід відмовити, як таких, що походять від основної вимоги про стягнення коштів.

З мотивів правового захисту прав позивача, апеляційний суд виходить з того, що позивач має практичну доступну для нього можливість для відновлення своїх прав в спосіб звернення до суду з іншим позовом, визначивши спосіб захисту, який буде ефективним.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність і обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав наведених в постанові.

На підставі статті 141 ЦПК України, понесені судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2023 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення cуми попередньої оплати за договором, 3 % річних та інфляційних втрат відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 15 жовтня 2024 року.

Судді: