ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/2764/24
Номер провадження 22-ц/818/3158/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Шевченко Г.С. від 02 липня 2024 року у справі № 645/2764/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що він переказав кошти на рахунок відповідача як менеджера фінансової організації « ОСОБА_3 », вважаючи, що йому будуть надані послуги зі страховки його торгового рахунку. Однак, організація виявилась шахрайською, жодних послуг йому надано не було. Правочин між ним та відповідачем мав дефектний характер, та з боку відповідача здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. Вважав, що належним способом захисту його прав є застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, у вигляді стягнення з відповідача сплачених коштів.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 14 040,00 грн, інфляційні втрати в сумі 6531,21 грн і три проценти річних у сумі 1369,38 грн, усього 21 940,59 грн.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги ухвали судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 червня 2024 року про продовження позивачу строку на усунення недоліків, зазначених в ухвалі судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року, не виконані, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Не погодившись з ухвалою судді про повернення позовної заяви, 17 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку, що в його позові немає обґрунтування позовних вимог у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів». Вказаний закон не містить вичерпного переліку відносин, на які поширюється його дія; перелік порушень прав споживача також не є вичерпним. Споживчі правовідносини можуть виникати між споживачем та суб`єктом господарювання на будь-якому етапі, в тому числі, на етапі виникнення наміру замовлення послуг. У позові він вказував, що правовідносини з відповідачем мали характер нікчемного, дефектного правочину, та просив застосувати наслідки його недійсності. У спірних правовідносинах він був споживачем послуг, тому на них повинні поширюватися положення Закону України «Про захист прав споживачів». У його позовній заяві наведені обґрунтування вимог з посиланням на вказаний закон. Суд першої інстанції передчасно вдався до встановлення обставин, які мають значення для справи, на стадії відкриття провадження.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 2 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

При поданні позову судовий збір ОСОБА_1 не сплачено. Як на підставу для звільнення від сплати судового збору позивач посилався на те, що частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав.

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. Запропоновано позивачу протягом 10 днів з моменту отримання ухвали усунути недоліки позовної заяви. Як вбачається з ухвали судді, посилання позивача на звільнення від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» він відхилив з огляду на те, що позивач у своїй позовній заяві взагалі не посилається на зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначає про те, яке право споживача порушено згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 11-12).

Копію вказаної ухвали судді Кухарєвим Р.В. отримано 01 червня 2024 року, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с. 14).

07 червня 2024 року до суду надійшли пояснення ОСОБА_1 , в яких він посилався на те, що правовідносини між ним та відповідачем мали характер нікчемного, дефектного правочину. Він сплатив відповідачу кошти в розмірі 14 040,00 грн з призначенням платежу «за послуги», розраховуючи на те, що ці кошти будуть внесені для оплати «страховки» його «торгового рахунку» в організації «Альфа Ван Кепітал» на вимогу її менеджера. У свою чергу, відповідач прийняв кошти, однак жодних послуг не надав. Таким чином, ОСОБА_2 порушується його право на повернення коштів, сплачених у зв`язку з нікчемним правочином із надання послуг. Він є споживачем послуг, тому на ці правовідносини повинні поширюватись положення Закону України «Про захист прав споживачів», тому вважає, що має правомірні підстави розраховувати на звільнення від сплати судового збору (а.с. 15-16).

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 червня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі від 21 травня 2024 року, на п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали (а.с. 17-18).

Ухвала мотивована тим, що позивач у позові та поясненнях від 07 червня 2024 року не посилається на обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів», не зазначає про те, яке право споживача порушене. Таким чином, підстави вважати, що пред`явлений позивачем позов поданий в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», відсутні. Права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Після укладання договору між сторонами виникають інші правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись (а.с. 17-18).

Копія вказаної ухвали судді направлена на адресу ОСОБА_1 , однак повернута до суду 28 червня 2024 року без вручення з довідкою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 20).

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві через не усунення ним недоліків, вказаних в ухвалах від 21 травня 2024 року та 07 червня 2024 року (а.с. 21).

Проте, погодитися з таким висновком судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не може, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно частини 1 статті 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею185 ЦПК України.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Частиною 2 статті 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частиною 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених справ», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову».

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що позов пов`язаний з порушенням відповідачем його прав як споживача фінансових послуг, а також на застосування до нього нечесної підприємницької практики та просив застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_2 отриманих коштів.

Отже, на його вимоги поширюється дія статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, за подання позову судовий збір не підлягає сплаті, тому вимоги суду першої інстанції про сплату позивачем судового збору не ґрунтуються на законі, отже, їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення ОСОБА_1 позовної заяви.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 757/425/21-ц, провадження № 61-10225св21.

До того ж, у постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що обставини, які мають значення для справи, повинні встановлюватися під час ухвалення рішення по суті справи, а не на стадії відкриття провадження.

Встановивши, що позивач обґрунтовує свої вимоги порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції мав підстави для звільнення його від судового збору при подачі позову, а оцінку зазначеним обставинам справи мав надавати вже на стадії розгляду по суді.

Також суд не врахував, що в подальшому судовий збір міг бути стягнутий в порядку розподілу судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України.

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» від 26 липня 2011 року, «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, внаслідок чого позбавив позивача права на подачу позову, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали судді від 07 червня 2024 року про продовження строку на усунення недоліків направлена на адресу ОСОБА_1 , однак повернута до суду 28 червня 2024 року без вручення з довідкою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 20).

Отже, вимоги цієї ухвали не були доведені до відома позивача.

Зважаючи на викладене, за відсутності доказів вручення позивачу копії ухвали про продовження строку на усунення недоліків, суд першої інстанції застосував приписи частини 3 статті 185 ЦПК України передчасно, без достатніх для цього правових підстав.

Враховуючи вищевикладене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала судді суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, і таке порушення норм процесуального права перешкоджає подальшому провадженню в справі, адже у судді суду першої інстанції не було законних підстав для повернення позову.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню в справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене ухвала судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи до Фрунзенського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, та наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 367, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 липня 2024 року скасувати, справу направити до Фрунзенського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова