ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8149/24 Справа № 175/109/23 Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Шурина Ігора Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку майна,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим, 29 серпня 2023 року, позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку майна.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона та ОСОБА_3 проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1996 року по 23 січня 2018 року та 23 січня 2018 року зареєстрували шлюб. За час спільного проживання вони придбали земельну ділянку, житловий будинок та транспортний засіб. Фактично вказане майно є таким, що належить їй на праві спільної сумісної власності, тому просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт її проживання з ОСОБА_3 , визнати спірне майно спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та транспортного засобу.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року позов задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім?єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки Daewoo, моделі Lanos TF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину будинку літера «Б» за адресою: АДРЕСА_1 , що складає площу 37, 15 кв.м від загальної площі 74, 3 кв.м. Визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Daewoo, моделі Lanos TF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 481, 80 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Шурин І.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що його батько ОСОБА_3 перебував у шлюбі з його матір`ю на час придбання спірного будинку. Після розірвання шлюбу його батько на придбаній саме у шлюбі з його матір`ю, земельній ділянці побудував ще один будинок. Машина була придбана за кредитні кошти та кредит було оформлено виключно на його батька. Покази свідків у даній справі не можуть мати вирішального значення за відсутності будь-яких інших доказів.

Відзив на апеляційну скаргу надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 розірвала шлюб із ОСОБА_4 20 березня 1996 року.

23 січня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Копією договору купівлі продажу земельною ділянки від 04 червня 1998 року серії ААО № 404133 та копією державного акту на землю серії ДП № 034671, підтверджується, що власником зазначеного майна є ОСОБА_3 .

На вищезазначеній земельній ділянці позивач з ОСОБА_3 побудували будинок за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд, з якого вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було розпочато будівництво з 2002 року та закінчено в 2004 році.

Згідно копії свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 05 жовтня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВЕ №604417 від 05 жовтня 2004 року, даний будинок загальною площею 74, 3 кв.м. а житловою площею 36, 2 кв.м. належить ОСОБА_3

10.07.2007 року на ім`я ОСОБА_3 придбаний автомобіль марки Daewoo, моделі Lanos TF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Судом, під час розгляду справи, було витребувано у ПН ДМНО ОСОБА_5 копії спадкової справи № 17/2022 після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , з матеріалів якої вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом.

Крім того, з матеріалів спадкової справи вбачається, що за спадщиною після померлого ОСОБА_3 звернувся також його син ОСОБА_1 . Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено факт того, що вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_3 до дати офіційної реєстрації ними шлюбу та будинок під літерою «Б» та автомобіль є спільним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі

№ 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини стосуються встановлення факту проживання позивачки та її померлого чоловіка, який був батьком відповідача, однією сім`єю без шлюбу з січня 2004 року по дату укладання шлюбу 22 січня 2018 року, визнання спірного майна, придбаного у вказаний період, спільною сумісною власністю та здійснення його поділу.

Позивачка ОСОБА_2 розірвала шлюб із ОСОБА_4 на підставі рішення суду від 20 березня 1996 року. Запис акту про розірвання шлюбу вчинено 21 січня 1997 року (а.с.82,116). 23 січня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб (а.с.37).

Відповідач вказує про те, що його батько, ОСОБА_3 , перебував у шлюбі із його матір`ю на час придбання земельної ділянки. Після розірвання шлюбу його батько на придбаній саме у шлюбі з його матір`ю земельній ділянці побудував ще один будинок.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 розірвав шлюб з ОСОБА_6 20 жовтня 2000 року (а.с.109-109 зворот,139).

Копією договору купівлі продажу земельною ділянки від 04 червня 1998 року серії ААО № 404133 та копією державного акту на землю серії ДП № 034671 підтверджується, що власником земельної ділянки є ОСОБА_3 . На вищезазначеній земельній ділянці було побудовано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія акту державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію. Будівництво було розпочато з 2002 року та закінчено в 2004 році.

Із матеріалів справи встановлено, що дозвіл на будівництво житлового будинку надано 20 березня 2002 року, технічний паспорт на будинок виготовлено 05 серпня 2004 року, та здійснено реєстрацію в БТІ (а.с.24-29). Тобто будівництво спірного будинку відбулося після розірвання шлюбу між матір`ю відповідача та ОСОБА_3 ..

Позивачкою згідно уточнених позовних вимог, позов з приводу поділу земельної ділянки не заявлявся.

З матеріалів справи встановлено, що 10 липня 2007 року за ОСОБА_3 було здійснено реєстрацію автомобіля марки Daewoo, моделі Lanos TF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що машина була придбана за кредитні кошти та кредит було оформлено виключно на його батька, відхиляються. Відмітка у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу про акт прийому-передачі від 07 липня 2007 року кредит ВАТ КБ "Надра" не може бути підставою для відмови у позові, оскільки кредитні зобов`язання подружжя є спільними.

Врахувавши наявність обставин, характерних для сімейних правовідносин, таких як спільне проживання, наявність спільного бюджету, придбання майна для спірного користування та подальша реєстрація шлюбу 22 січня 2018 року, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позивачка та ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 22 січня 2018 року (укладення шлюбу).

Посилання апеляційної скарги на те, що покази свідків у даній справі не можуть мати вирішального значення відхиляються, оскільки покази свідків оцінені судом першої інстанції виключно в сукупності з іншими наявними у справі доказами.

Належним чином оцінивши подані сторонами докази та врахувавши пояснення свідків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем надано достатньо доказів для встановлення факту проживання однією сім`єю у зазначений період.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Шурина Ігора Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида