ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1276/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/569/24 Категорія: 311000000Кондрацька Н.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Матюха В.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ТОВ «Фінфорс»;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Скіць Емма Кароївна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скіць Емми Кароївни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 ) звернулась в суд із позовом до ТОВ «Фінфорс» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява обґрунтована тим, що у січні 2024 у зв`язку з блокування грошових коштів, що знаходяться на банківській карті позивача, остання звернулася до приватного виконавця Чупис Т.П., де отримала копію виконавчого напису нотаріуса та копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ознайомившись з виконавчим написом приватного нотаріуса Київського-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., вчиненого 14.05.2021 року, вбачає його незаконність, чисельні порушення, допущені нотаріусом.

Зі змісту виконавчого напису позивач дізналась, що стягувачем є ТОВ «Фінфорс», проте жодних договірних відносин з цією установою вона не має. Сам виконавчий напис нотаріуса вчинено відносно ОСОБА_2 , хоча зазначено її ідентифікаційний код.

Вказує, що станом на 2021 рік вона мала прізвище « ОСОБА_3 », а не « ОСОБА_4 ». Наголошує, що жодного договору з юридичними особами, вказаними у виконавчому написі нотаріуса вона не укладала та не отримувала письмову вимогу ні від кредитора, зазначеного у виконавчому написі, ні від відповідача про сплату заборгованості, яка має передувати вчиненню нотаріусом виконавчого напису.

Таким чином, вважає виконавчий напис приватного нотаріуса Київського - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. від 14.05.2021 року та зареєстрований в реєстрі за № 9936, вчинений з порушенням встановлених законодавством вимог та таким, що не підлягає до виконання, тому що законодавство не передбачає вчинення виконавчого напису нотаріусом на виконання нікчемних договорів, не посвідчених нотаріально кредитних договорів. Окрім того підтвердженням безспірності заборгованості є обов`язкове письмове повідомлення боржника про розмір заборгованості не менш як за 30 діб до вчинення виконавчого напису, якого вона не отримувала.

Просила визнати виконавчий напис нотаріуса, вчинений приватним нотаріусом Київського-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, вчиненого 14.05.2021 року та зареєстрованого в реєстрі за № 9936 відносно ОСОБА_2 , таким, що не підлягає до виконання, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті судового збору.

22.04.2024 року представником позивача адвокатом Скіць Е.К. до суду було подано уточнену позовну заяву через систему «Електронний суд», у якому вказує, що підстави для визнання виконавчого напису наведені у позовній заяві у первісній редакції.

Вказувала, що уточнююча редакція позовної заяви подається з метою обґрунтування того, що оспорюваний виконавчий напис відносно боржника з прізвищем « ОСОБА_4 » насправді виданий щодо боржника ОСОБА_5 , яка є позивачкою у цьому спорі.

З копії виконавчого напису від 14.05.2021 року встановлено, що боржником у ньому зазначена ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 . Відповідно до копії паспорту позивачки ОСОБА_5 її РНОКПП співпадає з тим, що вказаний у виконавчому написі (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постановою приватного виконавця Чупис Т.П. від 06.09.2021 року відкрито виконавче провадження № 66712660 з примусового виконання виконавчого напису № 9936, виданого 14.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з боржника, яким є: ОСОБА_2 , на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості в розмірі 12 338,00 гривень.

При цьому, в постанові про відкриття виконавчого провадження від 06.09.2021 року вказані такі відомості щодо боржника: ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Станом на дату відкриття виконавчого провадження (2021 рік) прізвище позивачки було « ОСОБА_3 », а не « ОСОБА_4 », а ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з укладенням шлюбу, позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Постановою приватного виконавця про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 24.09.2021 року у виконавчому провадженні № 66712660 прізвище боржника було змінено з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_3 ». Постановою приватного виконавця від 12.01.2024 року про зміну назви сторони виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 66712660 змінено прізвище боржника.

Тож, виконавчий напис, що наразі оспорюється, не дивлячись на те, що він виданий на ім`я боржника « ОСОБА_4 » насправді є таким, що виданий щодо боржника ОСОБА_5 , оскільки у виконавчому написі та у виконавчому провадженні один і той самий РНОКПП боржника та одна й та сама адреса її проживання.

Стверджує, що ОСОБА_5 не укладала жодних договорів, в тому числі кредитних, з юридичними особами, зазначеними кредиторами в оспорюваному виконавчому написі, грошових коштів від них не отримувала. На адресу ОСОБА_1 не надходили письмові вимоги кредиторів щодо необхідності сплати боргу перед тим, як нотаріус вчинив оспорюваний виконавчий напис.

Крім того, за змістом оспорюваного виконавчого напису нотаріуса встановлено, що право вимоги до позивачки (боржника) передавалось на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, про що не повідомлялась позивачка.

В зв`язку з вищевикладеним, просила врахувати доводи, викладені в уточненій редакції позову, при вирішенні спору; по батькові позивачки в процесуальних документах зазначати « ОСОБА_8 » (без апострофу); виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, 14.05.2021 та зареєстрований в реєстрі за № 9936 відносно ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), визнати таким, що не підлягає виконанню; стягнути з ТОВ «Фінфорс» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 29.02.2024 року, залучено до розгляду у справі у якості третьої особи приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем ОСОБА_1 жодним належними, допустимими та переконливими доказами не доведенні обставини про те, що відповідачем ТОВ «Фінфорс» порушені, не визнаються або оспорюються її права та/чи інтереси.

Суд вказав, що матеріали справи не містять заяви (звернення) позивача, заінтересованої особи, скерованої до нотаріуса, Міністерства юстиції України, про виправлення описки у виконавчому написі стосовно прізвища, по-батькові позивача. Відповідно, і відсутні дані про те, що визнано недійсною вчинення нотаріусом нотаріальної дії (вчинення виконавчого напису) та недійсним виконавчий напис від 14.05.2021 за №9937.

Також суд звернув увагу, що позивачем обрано невірний спосіб захисту в частині порушення її прав приватним нотаріусом Грисюк О.В. та виконавцем виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Скіць Е.К. подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.05.2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнути з ТОВ «Фінфорс» на користь позивача судові витрати пов`язані з розглядом справи.

У апеляційній скарзі, крім обставин, викладених у позовній заяві, вказує, що виконавчий напис нотаріуса необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, а саме:

позивач не отримувала від відповідача письмову вимогу про сплату боргу, розрахунок заборгованості та копії договорів, за якими відбувся перехід права вимоги;

нотаріус не дотримався вимог закону, які регулюють порядок вчинення виконавчих написів нотаріуса на документах, що свідчать про безспірність суми заборгованості, внаслідок чого порушив його майнові права;

кредитний договір не був посвідчений нотаріально, тому нотаріус не мав права вчиняти спірний виконавчий напис.

Крім того, підтвердженням порушення форми вчинення виконавчого напису нотаріуса є помилки у зазначенні прізвища боржника.

Зазначає, що обраний спосіб захисту щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, відповідає положенням ст. 16 ЦК України, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, позивачем обрано невірний спосіб захисту, відсутність заяви (звернення) позивача про виправлення описки у виконавчому написі стосовно прізвища, по-батькові позивача.

Колегія суддів не може погодиться в повній мірі з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що 14.05.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 9936 про звернення стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка є боржником за кредитним договором 851284-А від 25.03.2020 року, укладеним з ТОВ «СС ЛОУН», правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № від 07.10.2020 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» - стягувач, заборгованість за кредитним договором 18189-А від 25.03.2020 року. Строк платежу за кредитним договором 18189-А від 06.03.2020 року настав, боржником допущене прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 07.10.2020 року по 16.04.2021 року, сума заборгованості складає 12338,00 грн. (а.с. 6).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Т.П. від 06.09.2021 року відкрито виконавче провадження № 66712660 щодо виконання виконавчого напису № 9936, який виданий 14.05.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості у розмірі 12338,00 грн. (а.с. 13).

Позивач вказує, що вказаний виконавчий напис нотаріуса є незаконним, оскільки сума заборгованості не є безспірною, адже відповідні умови кредитного договору нею не погоджувалися, та виконавчий напис видано всупереч приписів законодавства на підставі кредитного договору, який не був нотаріально посвідченим. Також, при вчиненні виконавчого напису, нотаріус зазначив боржника ОСОБА_2 .

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції на обрання невірного способу захисту суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо правильності обрання способу захисту.

Щодо вчинення нотаріальних дій нотаріусом.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пп.п. 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

У підпункті 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вказано, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку, вчинення нотаріальних дій.

Приписами ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений пунктом 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржником. Натомість, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис, як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі, установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду не долучила до позовної заяви належних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач зазначила, що не мала жодних правовідносин з відповідачем за зобов`язаннями зазначеними у постанові приватного виконавця, кредитного договору з стягувачем не підписувала, повідомлення від стягувача або нотаріуса не отримувала.

В той же час, колегія суддів зауважує, що суд своїм рішенням може визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню у разі існування між сторонами зобов`язальних відносин, тобто визнання боржником факту укладення кредитного договору та існування заборгованості, в той же час наявності в нього спору щодо розміру такої заборгованості або ж наявності підстав вважати, що нотаріусом була порушена, визначена законодавством процедура, видачі відповідного виконавчого напису.

Не був виконаний позивачем обов`язок по доведенню позовних вимог і впродовж судового розгляду справи, норми процесуального закону, не зобов`язують суд збирати докази стосовно предмета позову, покладаючи цей обов`язок на сторін у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подала клопотання в суді першої інстанції про витребування в Міністерстві юстиції України належним чином завірену копію нотаріальної справи про вчинення виконавчого напису нотаріусом та про витребування у приватного виконавця належним чином завірену копію виконавчого напису приватного нотаріуса (а.с. 9), проте в ході розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача підтримала вказане клопотання частково, лише в частині витребування копії виконавчого напису, в іншій частині просила залишити без розгляду (а.с. 62 на звороті).

Із клопотанням про витребування доказів позивач до суду апеляційної інстанції не зверталася, не посилалася в суді на обставини, які перешкоджають їй особисто, отримати вказані документи в нотаріуса, виконавчого напису в приватного виконавця, чи безпосередньо у стягувача.

Сторона позивача взагалі не спростовує наявність договірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем на підставі кредитного договору. Свого примірника кредитного договору з метою встановлення обставини щодо порядку дотримання форми його укладення не надає. Не спростовує наявність невиконаних грошових зобов`язань, їх прострочення. Не доводить, що повернення боргу відбулось. Не наводить власного контррозрахунку боргу.

Відтак, підстав вважати, що не було укладено договір у належній формі, чи заборгованість була відсутня, чи що заборгованість не була безспірною, немає, оскільки відповідні обставини не доведені.

Із самого змісту виконавчого напису вбачається, що він вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 914 травня 2021 за невиконання умов кредитного договору № 851284-А від 25.03.2020 року. Стягнення заборгованості проводиться за період з 07 жовтня 2020 року по 16 квітня 2021 року. Сума заборгованості складає 12338,00 грн. Відтак, доводи позовної заяви, як і доводи апеляційної скарги щодо недотримання нотаріусом положень ст. 88 Закону України «Про нотаріат», також є недоведеними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, про недоведеність позову, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а отже позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів також зазначає, що в процесі вчинення нотаріальної дії нотаріус з різного роду причин може допускати помилки при вчиненні нотаріальної дії та оформленні нотаріального акту. Ці помилки можуть полягати як в певній описці, яка хоча й потребує свого виправлення, поміж тим не впливає на дійсність вчиненого нотаріального акту, так і бути більш суттєвими, наслідком яких є недійсність вчиненої нотаріальної дії та постановленого нотаріального акту. У зв`язку з допущеними при вчиненні нотаріальних дій помилками у заінтересованих осіб виникає необхідність у їх виправленні.

Відповідно до п.6.16 Правил ведення нотаріального діловодства, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи(іб) щодо якої(их) було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку. Помилка у тексті нотаріального документа виправляється у всіх примірниках такого документа одночасно. Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, або отримані безпосередньо з єдиних та державних реєстрів. Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

Тобто, у разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа, виконавчого напису тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів.

Встановлено, що прізвище ім`я, по батькові боржника, зазначеного у виконавчому написі приватного нотаріуса Грисюк О.В. № 9936 від 14.05.2021 року, який вчинено відносно фізичної особи ОСОБА_2 , не співпадає з прізвищем та по батькові позивача по справі, якою є ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, не є самостійною підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає до виконання.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги частково, та зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки зміна мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення не призвела до іншого результату вирішення справи, то розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скіць Емми Кароївни задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 травня 2024 рокузмінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 10 жовтня 2024 року.

Судді