ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/8185/19 Номер провадження 22-ц/814/2295/24Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представника позивача - адвоката Чохи К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чохи Костянтина Олексійовича, на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на нерухоме майно

УСТАНОВИВ:

07.10.2019 (поштовим відправленням від 04.10.2019) ОСОБА_3 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , відповідно до якого прохала встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24.06.2008 (день розірвання шлюбу) по 22.08.2019 (день смерті останнього); визнати за нею право власності на 1/2 частину спільної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що з 03.11.1995 вона перебувала із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано 24.06.2008. Розірвання шлюбу було обумовлено вимогами роботодавця та зручністю проживання на території США, де вони разом працювали тривалий час. Тобто, фактично після розірвання шлюбу вони продовжили шлюбні відносини до дня смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Під час спільного проживання у жовтні 2015 року вони вирішили придбати та придбали за спільні кошти квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зробили капітальний ремонт, завезли меблі, оздоблення тощо, де продовжили проживати разом. Оскільки у подружжя були теплі та люблячі стосунки, вони довіряли один одному, тому квартиру було зареєстровано на ОСОБА_4 . Наразі існує питання оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 . Відповідач у справі є братом померлого, який зареєстрований у даній квартирі та буде претендувати на частину квартири як спадкоємець. Оскільки позивач вважає, що цю квартиру було придбано під час фактичного спільного проживання із спадкодавцем, як чоловік та дружина, за їх спільні кошти, тому на неї розповсюджується режим спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 частину.

щодо руху справи

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04.11.2019 відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.05.2020 у зв`язку зі смертю позивачки, ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , до участі у справі залучено правонаступника (сина померлої) - ОСОБА_1 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.03.2021 закрито підготовче провадження у справі.

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17.03.2023 справа прийнята в провадження суду.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено.

Рішення обґрунтоване недоведеністю позивачем належними і достатніми доказами у справі факту спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, наявністю прав та обов`язків, притаманних подружжю, а оскільки квартира була набута у власність ОСОБА_4 після розірвання шлюбу із ОСОБА_3 , тому є його особистою приватною власністю та поділу не підлягає.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку через свого представника - адвоката Чоху К.О.

В апеляційній скарзі просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, відповідно, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням норм матеріального права.

Вказував, що суд не надав належної оцінки медичній документації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в тому числі, декларації про вибір лікаря, де вказано, що вони протягом 2018 - 2019 років проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Більш того, ОСОБА_4 у своїй декларації зазначає ОСОБА_3 саме як довірену особу у разі настання екстреного випадку.

Суд не надав оцінки листуванню за 2012 - 2017 роки з державними органами США, де як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_4 зазначають однакову поштову адресу: АДРЕСА_4. Така сама адреса вказана і на чековій книжці ОСОБА_3 та у ліцензії таксиста, яку мав ОСОБА_4 у 2013 році.

З квитанції з оплати за опалення у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається підпис ОСОБА_3

З копії паспортів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що вони разом перетинали кордони протягом 2010 - 2017 років.

У січні 2017 року навіть міститься квитанція з готелю «Космос» у Кишиневі на ім`я ОСОБА_4 , яка була в особистих речах ОСОБА_3 .

Суду було також надано фото (дата створення файлів 08.03.2015 та 11.01.2015), на яких зображені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із свідками, а також відеозапис святкування «Золотого весілля» родичів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (дата створення відеозапису 28.01.2009), де ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом та поводять себе як чоловік та дружина.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які надали суду свідчення про те, що вони давно знають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , знають їх як чоловіка та дружину, ніколи не чули про їх розлучення. Неодноразово бували у них в гостях у м. Чугуєві. Свідки підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 тривалий час проживали та працювали у США, приїздили до України у відпустку, а потім переїхали до України остаточно, вели спільний бюджет та мали намір придбати окрему квартиру, а потім і придбали її, робили в ній ремонт за спільні кошти.

На думку скаржника, зібраними у справі доказами підтверджується факт спільного проживання, а тому суд дійшов помилкового висновку про належність спірної квартири ОСОБА_9 на праві особистої приватної власності.

Місцевим судом установлено, що з 03.11.1995 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебували в зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 360 від 24.06.2008. (а.с. 6, 149 т. 1, а.с. 3, 6 т. 2)

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту - спірна квартира) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.10.2015, на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.10.2019 № 183445970 а.с. 9 т. 1; свідоцтво про право власності а.с. 150-151 т. 1).

Вказана квартира придбана ОСОБА_4 22.10.2015, тобто вже після розірвання шлюбу із ОСОБА_3

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого 25.11.2019 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною була відкрита спадкова справа № 50/2019; із заявою про прийняття спадщини за законом звернувся рідний брат померлого - ОСОБА_2 (відповідач у справі); інші заяви не надходили. (а.с. 95, 147 т. 1)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення юридичного факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 24.06.2008 по 22.08.2019, місцевий суд виходив з недоведеності даного факту наявними у справі доказами. Оцінюючи зібрані у справі докази, місцевий суд зазначив, що ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, посилалась на те, що вони з ОСОБА_4 періодично перетинали державний кордон України в тотожні періоди часу, разом із тим, надані до суду дані щодо перетину свідчать про те, що вони в різні періоди та тривалий час перебували за межами території України в різних країнах. Будь-які дані на підтвердження того, що перебуваючи за межами України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом, - матеріали справи не містять. В Україні вони мали різні зареєстровані місця проживання, а медична документація ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодним чином не свідчить про факт їх спільного проживання однією сім`єю. Надані до суду фото та відео також не дають достатніх підстав вважати, що особи проживали однією сім`єю. Аналіз досліджених судом показань свідків дає підстави лише для висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 періодично перебували в Україні та спільно проводили час. Окрім того, згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Будь-які інші докази на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 24.06.2008 по 22.08.2019 надано не було, а оскільки спірна квартира придбана ОСОБА_4 поза шлюбом, то вона є його особистою приватною власністю, а тому поділу не підлягає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2). Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства (ч. 4).

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя».

Тобто, з огляду на положення статтій 60, вразі доведення факту придбання майна у період фактичного проживання без реєстрації шлюбу однією сім`єю, як чоловік та дружина, таке майно, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу (фактичного проживання без реєстрації шлюбу однією сім`єю, як чоловік та дружина), а й спільною участю подружжя коштами або працею набутті майна. Застосовуючи приписи статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України)

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 03.11.1995 по 24.06.2008 перебували в зареєстрованому шлюбі. Спільних дітей не мали, в інших шлюбах не перебували.

Спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22.10.2015, та зареєстрована за ним на праві особистої приватної власності (1 ціла частина), тобто набута у власність останнім поза межами шлюбу із ОСОБА_3 .

Доводи сторони позивача про те, що спірна квартира придбана у період спільного проживання як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу за спільні кошти не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи належними і достатніми доказами у справі.

Жодних документів (довідок житлово-експлуатаційної організації чи органу самоорганізації будинку тощо) щодо місця спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як в Україні, так і за її межами - матеріали справи не містять.

Належних і допустимих доказів спільних дій на організацію побуту за місцем проживання як в Україні, так і за її межами (спільних витрат на ремонт, облаштування житла, придбання меблів, побутової техніки за спільні кошти тощо) стороною позивача не надано.

Належні документи, з яких можливо було б встановити ведення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спільного бюджету та придбавання квартири за спільні кошти - відсутні в матеріалах справи.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що стороною позивача не надано достатніх доказів як спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю станом на дату набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру (22.10.2015), так і придбання її за спільні із ОСОБА_3 грошові кошти.

Зібраними у справі доказами неможливо достовірно стверджувати, що розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мало лише формальний характер, та що вони з 2008 року фактично продовжили стосунки як подружжя, а саме: спільно проживали та вели спільне господарство за кордоном, де, як вказувала позивач, вони працювали тривалий час разом, мали спільний бюджет, спільні витрати на проживання, а після придбання квартири у 2015 році продовжили проживати в Україні, як подружжя.

Місцевим судом було встановлено із записів закордонних паспортів (а.с. 55- 80 т. 2), що ОСОБА_3 з ОСОБА_4 періодично перетинали державний кордон України, однак в різні періоди та тривалий час перебували за межами території України в різних країнах. Вказаний висновок доводами апеляційної скарги не спростовано.

Згідно з паспортними даними ОСОБА_3 була зареєстрована в Україні за адресою: АДРЕСА_2 , дата реєстрації: 08.09.1995 (а.с. 6 т. 1). З актового запису про смерть ОСОБА_3 цю ж адресу також зазначено адресою проживання, а адресою смерті: с. Тетлега, Чугуївський р-н, Харківська обл. (а.с. 98 т. 1)

З актового запису про смерть ОСОБА_4 адресою проживання останнього зазначено: АДРЕСА_3 ; заявником щодо внесення запису про смерть особи та видачу свідоцтва про смерть вказано: гр. ОСОБА_10 (а.с. 102 т. 1)

В апеляційній скарзі позивач стверджував, що місцевий суд не надав належної оцінки медичній документації.

Дослідивши медичну документацію, що надавалась позивачем, апеляційним судом установлено наступне.

З медичної картки ОСОБА_3 вбачається вказаною адреса проживання: АДРЕСА_1 , однак дату заповнення картки амбулаторного хворого не вказано. (а.с. 7 т. 2)

З виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 № 258, датованої 2019 роком, вбачається вказаною адреса проживання: АДРЕСА_1 . (а.с. 9 т. 2)

З виписного епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 9.1699 ОСОБА_3 , датованого 2019 роком, вбачається вказаною адреса проживання: АДРЕСА_2 . (а.с. 12 т. 2)

З виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 № 1921, датованої 2019 роком, вбачається вказаною адреса проживання: АДРЕСА_2 . (а.с. 17 т. 2)

З виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 № 2629, датованої 2019 роком, вбачається вказаною домашня адреса хворого: АДРЕСА_2 . (а.с. 19 т. 2)

З виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 № 4574, датованої 2019 роком, вбачається вказаною домашня адреса хворого: АДРЕСА_2 (а.с. 25 т. 2)

З виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 № 4810, датованої 2019 роком, вбачається вказаною домашня адреса хворого: АДРЕСА_2 (а.с. 29 т. 2)

З виписки із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3 № 4574, датованої 2019 роком, вбачається вказаною домашня адреса хворого: . АДРЕСА_2 (а.с. 30 т. 2)

В лікарських направленнях та рекомендаціях пацієнту ОСОБА_3 (а.с. 27-28, 34, 35 т. 2), які також датовані 2019 роком, адресою останньої вказувалось: АДРЕСА_1 .

З декларації ОСОБА_4 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, укладеної з лікарем-терапевтом КНП «Міська клінічна лікарня № 13» ХМР ОСОБА_11, датованої 26.04.2019, вбачається зазначеною адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ; довірена особа: ОСОБА_3 . (а.с. 37 т. 2)

З декларації ОСОБА_3 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, укладеної з лікарем-терапевтом КНП «Міська клінічна лікарня № 13» ХМР ОСОБА_11 , датованої 04.09.2019, вбачається зазначеною адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ; довірена особа (син): ОСОБА_1 . (а.с. 38 т. 2)

З урахуванням досліджених медичних документів, датованих 2019 роком, можна зробити висновок, що вони не підтверджують факт проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , саме на час придбання останнім спірної квартири за вказаною адресою у 2015 році.

З наявних у справі квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 : № 00399 від 27.09.17 на суму 411,65 грн; № 00049 від 22.02.2018 на суму 1 000 грн; № 00002 від 29.01.2018 на суму 601,53 грн; № 00055 від 18.01.2017 на суму 970,34 грн; № 00006 від 24.02.2017 на суму 2 500 грн; № 00007 від 24.02.2017 на суму 2 500 грн, - ПІБ чи інші ідентифікаційні дані платника не зазначено. Особовий рахунок відкритий на ОСОБА_4 (а.с. 41-45 т. 2)

Належність документів до предмета спору у справі, що на аркушах справи 46, 47 т. 2, з його змісту не вбачається за можливе встановити. Документи, що на аркушах справи 48-54 т. 2 не мають офіційного перекладу державною мовою України, тому їх належність до предмета спору у справі також встановити не можливо.

Щодо наданих стороною позивача фотокарток (як зазначено позивачем, датованих 2015 роком, що є датою створення файлів на USB-накопичувачу) та відеозапису святкування «Золотого весілля» родичів - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (як зазначено позивачем, датований 28.01.2009, що є датою створення файлу на USB-накопичувачу), апеляційний суд зазначає наступне.

Місцевий суд вірно зазначив, що спільне проведення часу не є доказом тривалих подружніх відносин чи наявності стосунків, притаманних подружжю.

Самих лише чотирьох фотокарток, де відображено разом і ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з яких вбачається, що вони зроблені в один день, є недостатньо для висновку щодо характеру їх правовідносин, як пожружжя, так і тривалості таких правовідносин. Так само оцінюється і відеозапис, на якому зафіксовано присутність останніх на святкуванні родичів «Золоте весілля». Такі докази мають додатковий характер і можуть оцінюватись у сукупності з іншими доказами, що підтверджують спільний побут, ведення спільного господарства, спільних витрат на проживання, лікування, наявність спільного бюджету, виконання прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Показання допитаних у суді свідків також належним чином оцінені місцевим судом, оскільки встановлення спірного юридичного факту не може грунтуватись лише на поясненнях свідків, а іншими доказами у справі в їх сукупності не підтверджено: спільного проживання після розірвання шлюбу, ведення спільного господарства за однією адресою проживання, наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Місцевий суд надав вірну оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупності, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди із такою оцінкою, що не є підставою для здійснення апеляційним судом переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду щодо недоведеності позову не спростували.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи, - відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чохи Костянтина Олексійовича, - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль