Провадження № 2/727/383/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді: Одовічен Я.В.

За участю секретаря: Гелка А.С.

Представника позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представників відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Посилався на те, що 15.02.2018 року між ним, його померлою дружиною ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання.

Згідно умов договору відповідач зобов`язалась довічно їх утримувати, забезпечувати харчуванням та одягом, доглядати за ними, надавати необхідну грошову та іншу допомогу, підтримувати житлове приміщення у належному стані.

Взамін вони передали їй у власність квартиру АДРЕСА_1 .

29.07.2023 року його дружина померла і він залишився проживати один. Після похорону ОСОБА_6 відповідач повідомила, що всі документи будуть у неї та протягом двох тижнів до нього не приходила. Також зазначив, що ОСОБА_2 взяла у нього кошти у розмірі 5000 гривень, а також інші кошти, які знаходились у квартирі.

24.08.2023 року позивач зателефонував до ОСОБА_2 та повідомив, що має намір розірвати договір і просить прийти до нотаріуса 25.08.2023 року. Остання погодилась і прибула до нотаріуса, проте відмовилась підписувати відповідні документи.

Оскільки відповідач після смерті дружини перестала сумлінно виконувати свої зобов`язання, приходити до нього і забезпечувати харчуванням, доглядом, він прийняв рішення розірвати з нею договір довічного утримання.

Зазначені обставини згідно з п.1 ч.1 ст.755 ЦК України можуть бути підставою для розірвання укладеного між ними договору довічного утримання.

Просив розірвати договір довічного утримання, укладений 15.02.2018 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , який зареєстровано за №320.

Ухвалою суду від 20.11.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник позовні вимоги не визнала. Зазначила, що фактично з 2016 року ОСОБА_2 спілкувалася з сімейною парою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Між сторонами було укладено нотаріально засвідчений договір довічного утримання. Протягом всього часу відповідач добросовісно виконувала умови договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. ОСОБА_2 займалась похованням останньої, влаштувала поминальний обід після її смерті у квартирі АДРЕСА_1 .

10.08.2023 року у квартирі з`явився невідомий чоловік ОСОБА_7 , який назвався сином ОСОБА_5 та якого відповідач раніше ніколи не бачила. Зауважила, що протягом майже семи років ОСОБА_5 не повідомляв про існування сина.

Син позивача ОСОБА_7 майже одразу повідомив, що послуг ОСОБА_2 більше не потребує і він сам буде проживати із батьком.

На даний час склалась ситуація, коли відповідачка постійно телефонує ОСОБА_5 з метою прийти та надавати йому догляд, який вона надавала майже сім років, але позивач не відчиняє двері та каже, щоб вона не приходила.

ОСОБА_2 продовжує оплачувати комунальні послуги за квартиру та неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявою, щоб перевірили чи живий, здоровий 91-річний позивач та хто із ним проживає.

Вказувала на те, що до позовної заяви не надано жодного доказу про те, що ОСОБА_2 не виконувала чи неналежно виконувала свої обов`язки по догляду за ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Відповідач свої обов`язки щодо догляду ОСОБА_6 виконувала до її смерті, самостійно за власні кошти здійснила її поховання та поминальний обід.

На підтвердження добросовісного виконання своїх обов`язків надала квитанції про сплату комунальних платежів, зокрема і після того, як її перестали впускати до квартири, товарний чек за послуги з надання ритуальних послуг.

Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 08.01.2024 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в ньому. Пояснив суду, що договір було укладено у зв`язку з похилим віком осіб. Відповідач умови договору не виконує з 2019 року та не здійснює догляд за позивачем, якому понад 90 років. Також зазначив, що кошти за комунальні послуги сплачувались ОСОБА_2 за рахунок коштів, одержаних із пенсій відчужувачів.

У судове засідання 28.03.2024 року представник позивача не з`явився, хоча належним чином у відповідності до вимог ч.7 ст.14 ЦПК України був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача, суд виходить із наступного.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у справі у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи, крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки у судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі "Гінчо проти Португалії" передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Представник позивача повторно не з`явившись у судове засідання, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Суд розцінює такі дії представника позивача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, та вважає за можливе продовжити розгляд справи за його відсутності. При цьому суд враховує, що представником було надано пояснення по справі, останній був присутній під час надання пояснень відповідачем та її представниками, а також допиту усіх свідків судом.

Представники відповідачів позов не визнали. Пояснили суду, що ОСОБА_2 здійснювала догляд за подружжям, забезпечувала їх усім необхідним. Після поховання ОСОБА_6 з`явився син позивача, у подальшому ОСОБА_2 перестали впускати до квартири. Вказували на те, що інший співвласник не може оспорювати договір у частині, що стосується прав померлої ОСОБА_6 . Усі зобов`язання їх довірителька виконувала, сплачувала комунальні послуги, один раз на тиждень здійснювала закупівлю продуктів, побутової хімії, ліків та інших необхідних речей. Просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що належним чином виконувала свої обов`язки за договором довічного утримання та доглядала за ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , ставилась до них як до своїх батьків. Вона купувала їм продукти харчування, прибирала, прала їх одяг, забезпечувала ліки. Після смерті ОСОБА_11 , вона організувала її поховання за власні кошти, 06.08.2023 року зробила поминальний обід у квартирі, де мешкає позивач. 14.08.2023 року у квартирі з`явився син позивача ОСОБА_12 та заборонив їй приходити туди. Вона неодноразово намагалась продовжувати виконувати свої обов`язки, проте до квартири її ніхто не впускав. Просила відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що вперше у квартирі АДРЕСА_1 була у 2010 році. Вона робила уколи подружжю. Після цього періодично, приблизно два рази на рік, син позивача просив її робити уколи подружжю похилого віку. ОСОБА_5 казав їй, що жінка, яка їх доглядає не купила ліки. Востаннє вона там була в жовтні 2023 року, позивач перебував у квартирі один та самостійно дав їй гроші за ліки. Жінку, яка доглядала за подружжям, вона не бачила.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що син позивача його товариш. Він інколи просив його допомагати по господарству батьку. У квартирі позивача свідок бував приблизно тричі на рік. Приносив ліки та інші речі, за які платив ОСОБА_5 . Останні шість місяців у квартирі він не був.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що з 2019 року мешкає в одному під`їзді з ОСОБА_5 . Після переїзду вона познайомилась із ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , вони часто спілкувались. Подружжя їй розповідало, що у них є опікунка ОСОБА_18 . Своє незадоволення опікуном подружжя їй не висловлювало. Відповідач часто приходила до її сусідів, декілька разів на тиждень, прибирала, приносила продукти харчування. Вона сама це бачила. Коли ОСОБА_2 не мала можливості у зв`язку з роботою прийти, то приходив її чоловік. Також вона бачила, що у квартирі за потребою здійснювався косметичний ремонт. ОСОБА_16 померла у серпні 2023 року. ЇЇ похованням займалась ОСОБА_2 , вона бачила як остання давала гроші священнику, робила поминальний обід у квартирі, де проживала до смерті ОСОБА_16 . Після смерті ОСОБА_16 позивач перестав впускати ОСОБА_2 до квартири, мотивуючи тим, що син забороняє.

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що багато років працювала з ОСОБА_2 . Вона їй розповідала, що доглядає за подружжям похилого віку. Познайомилась із ОСОБА_6 у лікарні, де остання перебувала на лікуванні, а ОСОБА_2 працювала санітаркою. Саме ОСОБА_6 попросила її здійснювати догляд за ними. Відповідач ходила до них декілька разів на тиждень, купувала їм продукти харчування, ліки. ОСОБА_2 здійснила поховання ОСОБА_6 , зробила поминальний обід. Після смерті ОСОБА_16 з`явився син позивача від першого шлюбу і почав погрожувати відповідачу. Її перестали впускати до квартири, відмовились від послуг, що вона надавала.

Свідок ОСОБА_20 суду показала, що відповідач доглядала її сусідів, які з квартири не виходили за станом здоров`я та у зв`язку з похилим віком. Також ОСОБА_2 допомагав її чоловік. Вони носили туди продукти харчування, виносили сміття, мили під`їзд. Свідок зазначила, що перебуває у декретній відпустці, а тому переважно перебуває вдома. У зв`язку з цим мала можливість спостерігати за даними подіями. Після смерті ОСОБА_6 вона ходила разом із ОСОБА_2 до квартири, де мешкає ОСОБА_5 , проте той її не впустив та відмовився спілкуватись із нею.

Свідок ОСОБА_21 суду показав, що відповідач його дружина. Йому відомо, що ОСОБА_2 приблизно в 2018 році уклала договір довічного утримання з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Вони здійснювали догляд за подружжям, ставились до них як до власних батьків, купували їм ліки, продукти харчування, платили комунальні послуги. За необхідністю робили ремонт у коридорі та туалеті, прали їх речі у себе вдома, оскільки у подружжя не було пральної машини. Поховання ОСОБА_6 також організували вони. Потім з`явився син позивача, який сказав батькові нікого не впускати до квартири. Вони навіть викликали поліцію для того, щоб пересвідчитись, що ОСОБА_5 живий.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до переконливого висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин:

Як було встановлено судом, 15.02.2018 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (відчужувачами) та ОСОБА_2 (набувачем) було укладено договір довічного утримання (а.с.4-6).

За цим договором відчужувачі передають у власність набувача, а набувач приймає у власність належну відчужувачам на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувачів утриманням та доглядом довічно на умовах, визначених цим договором. За домовленістю сторін ціну відчужуваної квартири визначено в розмірі 67626 грн. 56 коп.

Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 1200 гривень на місяць.

Утримання (догляд) визначається сторонами у вигляді: надання побутових послуг; забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; щотижневого забезпечення відчужувачів продуктами харчування шляхом організації їх доставки за місцем його проживання та оплати їх вартості; щомісячної оплати комунальних послуг за відчужувану квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені; забезпечення належними лікарськими засобами та належного лікування; забезпечення надання відчужувачам медичної допомоги; забезпечення відчужувачів відповідним сезонним одягом та взуттям.

У випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення відчужувачів іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчужувачі самостійно, на свій розсуд, несуть всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, передбаченого цим договором, згідно обумовлених сум (пункт 8 Договору).

Відчужувачі мають право вимагати своєчасного та повного здійснення видів матеріального забезпечення від набувача згідно пунктів цього договору, вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором (пункт 10).

Набувач зобов`язаний у встановлені строки та в обсязі, передбаченому цим договором, надавати відчужувачам матеріальне забезпечення та здійснювати догляд за ним відповідно до умов договору; до смерті відчужувачів, не укладати щодо майна, яке отримано за цим договором, правочини купівлі-продажу, міни, дарування, застави чи іншим способом не передавати майно у власність іншій особі (п.11).

Відчужувачі та набувач стверджують, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вони необмежені в праві укладати правочини; вони не визнані в установленому порядку недієздатними; вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони вільно володіють українською мовою (п.12).

Вищевказана квартира набувається у власність набувача за згодою чоловіка ОСОБА_21 .

Таким чином, відповідач за договором довічного утримання взяла на себе зобов`язання забезпечити відчужувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 утриманням та доглядом довічно шляхом забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, що має грошовий еквівалент у розмірі 1200 гривень. Утримання (догляд) визначено сторонами у вигляді: 1) надання побутових послуг; 2) забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; 3) щотижневого забезпечення відчужувачів продуктами харчування шляхом організації їх доставки за місцем його проживання та оплати їх вартості; 4) щомісячної оплати комунальних послуг за відчужувану квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг; 5) забезпечення належними лікарськими засобами та належного лікування; забезпечення надання медичної допомоги; 6) забезпечення відповідним сезонним одягом та взуттям.

На підставі зазначеного договору довічного утримання від 15.02.2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ОСОБА_2 .

29.07.2023 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 05.10.2023 року (а.с.7).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, загальні положення ЦПК України вказують, що підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, згідно із постановою Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 року, зроблено висновок: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Із змісту дослідженої судом позовної заяви вбачається, що підставою звернення ОСОБА_5 до суду з позовом є факт неналежного виконання ОСОБА_2 умов договору довічного утримання від 15.02.2018 року після смерті ОСОБА_6 , тобто після 29.07.2023 року.

Факт належного виконання умов договору від 15.02.2018 року відповідачем до настання цієї події у позовній заяві позивач не оспорює.

При цьому, суд звертає увагу на те, що Законом позивачу надано право змінити підставу позову до закінчення підготовчого провадження виключно шляхом подання письмової заяви (ч.3 ст.49 ЦПК України), а тому пояснення представника позивача під час судового розгляду щодо неналежного виконання відповідачем умов договору з 2019 року судом до уваги не приймаються.

Розглядаючи аргументи сторін та даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного:

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується (ст.747 ЦК України).

За змістом ст.748 Кодексу набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті). Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню (ст.756 Кодексу).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право: обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Положеннями ст.651 Кодексу регламентовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18), зазначено, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19 (провадження № 61-15301св20) наведено аналогічний висновок, а також вказано, що аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідачка з серпня 2023 року припинила виконувати свої зобов`язання за договором довічного утримання.

Однак, на думку суду такі обґрунтування не узгоджуються з встановленими судом обставинами та дослідженими судом доказами.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом.

При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Так, із долучених відповідачем та досліджених судом копій квитанцій, акту звірки взаєморозрахунків за електроенергію станом на 30.11.2023 року, довідки КП «Містосервіс» від 28.11.2023 року, довідки ТОВ «Макс Клін Сіті» від 11.2023 року, довідки КП «Чернівціводоканал» від 27.11.2023 року, довідки МКП «Чернівцітелокомуненерго» від 28.11.2023 року, довідки АТ «Чернівцігаз», вбачається, що з моменту укладання договору довічного утримання відповідачка своєчасно сплачувала вартість комунальних послуг за відчужуване нерухоме майно, заборгованість відсутня (а.с.49-60).

Позивач ОСОБА_5 на даний час проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що свідчить про виконання ОСОБА_2 обов`язку забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 здійснила поховання ОСОБА_6 , що підтверджується товарним чеком складу-магазину ритуальних послуг від 29.07.2023 року та рахунком-замовленням КП «Муніципальна ритуальна служба» №727763 від 31.07.2023 року (а.с.48). Вартість понесених витрат перевищує 20000 гривень.

Окрім того, із дослідженої судом довідки ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 21.09.2023 року про результати проведення перевірки інформації, викладеної у зверненні ОСОБА_2 встановлено, що відповідач 01.09.2023 року подала до поліції заяву, в якій повідомила про факт створення їй перешкод у виконанні обов`язків по договору довічного утримання за ОСОБА_5 зі сторони особи, яка називається сином останнього (а.с.37-38). У ході проведення перевірки було опитано ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який пояснив, що є сином ОСОБА_5 . Повідомив, що його батько розірвав договір довічного утримання з ОСОБА_2 у зв`язку з неналежним виконанням договору довічного утримання, а тому їй повідомлено, щоб до квартири вона більше не заходила. Зауважив, що наразі в суді знаходиться справа за позовом ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання. Під час опитування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останній повідомив аналогічні обставини.

05.10.2023 року відповідач повторно звернулась до ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області з заявою щодо проведення перевірки за факт створення їй перешкод у виконанні обов`язків по договору довічного утримання за ОСОБА_5 зі сторони особи, яка називається сином останнього (а.с.41-42).

Окрім того, допитані судом свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 підтвердили у судовому засіданні факт виконання ОСОБА_2 умов договору щодо забезпечення відчужувачів продуктами харчування, лікарськими засобами, надання необхідних побутових послуг, тощо. При цьому, покази свідків були послідовними та узгоджуються між собою. Свідки підтвердили суду, що відповідач до смерті ОСОБА_6 належним чином виконувала свої обов`язки по утриманню та догляду за подружжям. Здійснила поховання ОСОБА_6 та організувала поминального обіду квартирі АДРЕСА_1 . Після цього ОСОБА_2 неодноразово намагалася спілкуватися з ОСОБА_5 , продовжити доглядати за ним, проте позивач відмовлявся від будь-яких контактів із нею, двері квартири не відчиняв та казав, щоб вона більше не приходила.

Допитані судом за клопотанням представника позивача свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повідомили суду, що не бачили ОСОБА_2 , проте бували у вказаній квартирі не часто 2-3 рази на рік, із відповідачем не знайомі, що жодним чином не спростовує покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Сукупний аналіз вищезазначених показів свідків свідчить про виконання відповідачем обов`язків за договором довічного утримання та не дає суду підстави вважати про невиконання або неналежне виконання набувачем своїх обов`язків в контексті статті 755 ЦК України, оскільки жоден з допитаних свідків не зміг підтвердити факту того, що поведінка відповідача не відповідала умовам договору та остання їх виконувала неналежно.

Не виконання відповідачем у повному обсязі своїх обов`язків за договором довічного утримання від 15.02.2018 року не залежало від її волі, а навпаки ОСОБА_2 вжила усіх можливих заходів для того, щоб продовжити належним чином виконувати свої обов`язки. Невиконання нею у повному обсязі обов`язків за договором від 15.02.2018 року було обумовлено поведінкою позивача, який відмовився від її послуг та фактично позбавив її такої можливості, чим своїми діями відмовився від договору в односторонньому порядку.

Вказана обставина, зокрема, підтверджується довідкою ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області від 21.09.2023 року про результати проведення перевірки інформації. При цьому, суд звертає увагу на те, що у наданих працівникам поліції поясненнях ОСОБА_5 та його син ще у вересні 2023 року повідомили, що позивач розірвав договір довічного утримання з ОСОБА_2 , хоча в дійсності дана позовна заява надійшла до суду лише 31.10.2023 року.

Наведені факти узгоджуються із дослідженими судом доказами, у зв`язку з чим суд вважає встановленим факт створення умисних фактичних перешкод відповідачу у виконанні умов договору довічного утримання.

Отже, досліджені судом докази, у свої сукупності свідчать про сумнівність порушення умов договору з боку відповідача та натомість підтверджують зацікавленість у його розірванні третіми особами.

Крім того, не можливо не звернути увагу на ту обставину, що характеризує відповідальне ставлення відповідача до виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання, зокрема, те що вона, не маючи обов`язку по утриманню належного технічного стану квартири, в якій мешкає позивач, за власний кошт з метою поліпшення умов проживання відчужувачів здійснила ряд ремонтних робіт, що підтвердили свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_21 .

Таким чином, фактичні перешкоди у виконання умов договору довічного утримання з боку відповідача, створював сам позивач, не пускаючи її до квартири та не бажаючи отримувати від неї відповідну допомогу.

Ця обставина є визначальною при застосуванні положень ст. 755 ЦК України, оскільки за п.1 частини першої даної статті, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, виключно у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини, а не від вини самого позивача, який безпричинно, перешкоджав належному виконанню обов`язків з його утримання з боку відповідача.

З урахуванням зазначеного, аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази та покази свідків, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 належним чином виконує власні зобов`язання, які виникли на підставі договору довічного утримання, права позивача, які виникли на підставі договору довічного утримання, порушені не були, а відтак вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 525, 629, 651, 741, 744, 748, 749, 755 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 ( РНОКПП НОМЕР_2 ), який проживає в АДРЕСА_3 , до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), яка проживає в АДРЕСА_4 , про розірвання договору довічного утримання відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 29.03.2024 року.

Суддя: Одовічен Я.В.