Справа № 646/6497/24
№ провадження 2/646/2566/2024
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.10.2024 м. Харків
Червонозаводський районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді Шиховцової А.О.,
за участю секретаря судового засідання Святолуцької К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,-
У червні 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернулася до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просила суд визнати житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на частку на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 як на частку в спільній сумісній власності подружжя, поклавши судові витрати на відповідача.
Ухвалою суду від 28.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 09.07.2024 заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково, вжито заходи забезпечення позову у виді заборони відчуження 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 26.08.2024 закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.
Позивач у судове засідання не з`явився, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові та не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання шляхом направлення судових повісток за адресою його реєстрації, на номер мобільного телефону, зазначеному у позовній заяві та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада», причини неявки суду не повідомив, правом на надання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, будь-яких письмових заяв та клопотань до суду з приводу розгляду справи не надав.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки учасника справи, який належним чином повідомлений про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Також суд зазначає, що оскільки ухвалою суду від 28.06.2024 відповідачу роз`яснювалося право подати відзив, у якому він повинен викласти заперечення проти позову у визначений судом строк, а також наслідки неподання такого відзиву, однак відзив до суду відповідачем за весь час перебування в провадження суду цієї справи, подано не було, на підставі ч.8 ст. 178, ст. 280 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами та вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши докази, встановив фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, які виникли між сторонами.
24.10.1987 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що Таранівською сільською радою Зміївського району Харківської області було зроблено відповідний актовий запис № 42 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії № НОМЕР_1 від 24.10.1987.
З копії договору купівлі-продажу, посвідченого 24.10.2003 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н.А. та зареєстрованого у реєстрі за № 2951, встановлено, що ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2110113 від 27.11.2003 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Житловий будинок літ. «А-2» з надвірними будівлями та спорудами має загальну площу 132,4 кв.м., житлову площу 84,2 кв.м., також має літ. «а3-2» прибудова, літ. «Ж» - гараж, літ. «И», літ. «М» - душ, літ. «К», літ. «О» - навіс, літ. «Л» - вбиральня, літ. «Н» - сарай, №1,2,4,7,8 огорожа, №5 вигрібна яма.
Вартість житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 19.06.2024 становить 981 900 грн., а вартість частки житлого будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 490 950 грн, що підтверджується висновком про вартість майна, складеного оцінювачем ОСОБА_3 .
Таким чином, 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , придбана відповідачкем за час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , однак у питанні добровільного поділу спільного майна подружжя сторонами згоди не досягнуто.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до положень ч. 3ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
На підставі ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вказане також кореспондується з нормами ст. 368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
За таких обставин суддя дійшов висновку, що зазначений житловий будинок з надвірними будівлями відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції рівності часток спільного майна подружжя, будь-які відомості про те, що спірний житловий будинок набутий ним за особисті кошти, відсутні. Шлюбний контракт не укладався.
Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільну квартиру на дві рівні частини, визнавши за позивачем право приватної власності на нерухоме майно 1/2 частину житловий будинок з надвірними будівлями.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір у сумі 4909,50 грн.
Також відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України після набрання заочним рішенням законної сили заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.07.2024 підлягають скасуванню.
Керуючись ст.ст. 60, 69-71 СК України, ст.ст.2, 4, 7, 9, 10, 76-81, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.
Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 до ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4909 (чотири тисячі дев`ятсот дев`ять) гривень 50 грн.
Після набрання заочним рішенням законної сили заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.07.2024 скасувати.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів апеляційної скарги.
Відомості про учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Суддя А.О. Шиховцова