Справа № 143/1239/23
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
04.10.2024 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Бойка А.В.,
з участю секретаря Шуваріної В. А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, у залі суду м. Погребище цивільну справу за позовом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» про конфіскацію земельної ділянки, -
27.12.2023 до суду надійшла позовна заява Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» про конфіскацію земельної ділянки.
Позовні вимоги мотивовані тим, що листом Управління Служби безпеки України у Вінницькій області від 21.09.2022 №53/5/2/125-1805ві ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області повідомлено про факти не відчуження іноземними громадянами земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а саме встановлено, що громадянка російської федерації ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2079 від 16.08.2010 успадкувала після смерті ОСОБА_3 земельну частку (пай) площею 3,40 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності КСП «Мир», що знаходилась в с. Морозівка Погребищенського району Вінницької області.
Відповідач на момент виникнення права власності на дану земельну ділянку, а саме 20.12.2012, була громадянкою російської федерації, що посвідчується копією її паспорта.
Також, 18.08.2017 між відповідачкою та ТОВ «ПК «Зоря Поділля» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 20 років.
Отже, 20.12.2012 у відповідачки виникло право власності на земельну ділянку, тому вона протягом року була зобов`язана відчужити вказану земельну ділянку. Та враховуючи те, що ОСОБА_2 , будучи іноземним громадянином, грубо порушила національне законодавство України, оскільки протягом року після набуття права власності на земельну ділянку не відчужила її, вказана земельна ділянка підлягає конфіскації у власність держави.
Ухвалою суду від 28.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 07.02.2024 (а.с. 52-53).
Підготовче судове засідання, призначене на 07.02.2024, було відкладено на 23.02.2024 у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці (а. с. 61).
14.02.2024 від представника позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про проведення усіх судових засідань в режимі відеоконференції, яке ухвалою суду від 15.02.2024 було задоволено (а. с. 67-70).
Підготовче судове засідання, призначене на 23.02.2024, було відкладено на 27.03.2024 у зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті по іншій справі.
27.03.2024 підготовче судове засідання також було відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки.
23.04.2024 представник позивача ОСОБА_1 направив до суду клопотання про відкладення судового засідання призначеного на 23.04.2024 у зв`язку з зайнятістю представника у іншій справі (а. с. 92). Підготовче судове засідання було відкладено на 07.06.2024.
07.06.2024 від представника позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з нестабільним відключенням світла та незадовільною роботою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» (а. с. 102). Підготовче судове засідання відкладено на 04.09.2024.
Ухвалою суду від 04.09.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 04.10.2024 (а.с. 112).
Відповідачка ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлена завчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України у відповідності до ч. 10 ст. 187 ЦПК України, однак в судове засідання не з`явилась, правом на подачу відзиву не скористалась та жодних заяв чи клопотань суду не подала.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 59, 82, 101, 110).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі 16.07.2010 за №2079, за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом визнано право на земельну частку (пай) розміром 3,40 в умовних кадастрових гектарах, яка перебувала у колективній власності КСП «Мир» с. Морозівка, Погребищенського району, Вінницької області, право на яку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0296354, виданого Погребищенською районною державною адміністрацією на підставі рішення від 17 жовтня 1996 року № 244 за життя належало спадкодавцю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17).
Розпорядженням Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області від 04.08.2010 №264 «Про видачу державних актів на право власності на земельні ділянки на території Морозівської сільської ради», ОСОБА_2 було передано земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Морозівської сільської ради та видано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 18-20).
Відповідачка ОСОБА_2 є громадянкою російської федерації (а.с. 21-24).
Оскільки ОСОБА_2 , будучи громадянкою російської федерації та після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, не здійснила відчуження спірної земельної ділянки протягом року, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним.
Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1-2 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.
Згідно ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Частина 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно частин 1, 2, 4 статті 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом.
Зокрема, суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі статтею 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства.
Так, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до частини другої статті 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.
Згідно із частиною третьою статті 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати право власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі - продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно - правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.
Відповідно до частини п`ятої статті 22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.
Натомість, за змістом частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
У разі невиконання цієї вимоги настають наслідки, передбачені частинами другою, четвертою статті 145 ЗК України, а саме, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Згідно статті 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Пунктом 10 частини першої статті 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92 цс 13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Отже, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Судом установлено, що ОСОБА_2 , будучи громадянкою російської федерації, тобто іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення в порядку спадкування не відчужила її, а тому наявні підстави для її конфіскації у власність держави.
Зазначений спосіб захисту прав відповідає положенням частини 4 статті 81, частин 2, 4 статті 145 ЗК України.
Задоволення даного позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення.
Таким чином, враховуючи установлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням положень статті 141 ЦПК України, а також повного задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області слід стягнути судовий збір у розмірі 2684,00 грн, сплачений згідно платіжної інструкції № 1455 від 20.12.2023.
Керуючись ст.ст. 22, 80, 81, 125, 140, 145 ЗК України, ст.ст. 181, 319, 321 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12-13, 76, 80, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Вирішив:
Позовні вимоги задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Повний текст судового рішення буде виготовлено 14.10.2024.
Суддя