Номер провадження: 22-ц/813/4942/24
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у перешкоди у користуванні житловим будинком загальною площею 232,3 кв.м житловою площею 107,9 кв.м та земельною ділянкою, площею 0.0773 га, кадастровий номер :70:007:0052, за адресою: АДРЕСА_1 , вселення її у вказаний житловий будинок, виселення ОСОБА_3 із вказаного житлового будинку та зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати їй у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований.

Одночасно з позовом позивачка надала суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд тимчасово до набрання рішення законної сили за результатами розгляду справи заборонити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передавати житловий будинок та земельну ділянку в цілому, чи їх окремі частини (приміщення) в оренду, найм, користування будь-яким іншим особам.

В обґрунтування заяви позивачка зазначила, що належне їй нерухоме майно, а також розташоване в ньому рухоме майно (меблі обладнання) внаслідок постійного безконтрольного безпідставного використання сторонніми особами можуть зазнати істотного зносу чи пошкодження, передання відповідачем належного їй майна в користування третім особам унеможливить виконання рішення суду про вселення позивачки і змусить її вживати додаткових заходів щодо виселення таких осіб, отримання відповідачами прибутку від здачі в користування належного їй майна спричиняє збитки. Всі протиправні дії відповідача щодо позбавлення позивачки джерел доходу, роботи здійснюються з метою примушування відмовитися від належного їй майна. ОСОБА_1 обмежив доступ до майна та використовує його разом з відповідачкою ОСОБА_3 для отримання прибутку, здає подобово в користування кімнати житлового будинку, регулярно вчиняє психічне та фізичне насилля, створює перешкоди у користуванні паркувальним майданчиком, скидає сміття в автомобіль та спускає колеса в ньому. З метою захисту своїх прав позивачка неодноразово зверталася до поліції та до суду для встановлення обмежувального припису.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) передавати житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0723 га, кадастровий номер :70:007:0052, в цілому чи їх окремі частини (приміщення) в оренду, найм, користування будь-яким іншим особам.

Ухвалу направлено на виконання Суворовському відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року в частині, що стосується його ОСОБА_1 прав та обов`язків скасувати та відмовити заявнику у задоволенні заяви в цій частині, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Тобто ухвала оскаржена ОСОБА_1 в частині заборони йому передавати будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 в цілому чи їх окремі частини (приміщення) в оренду, найм, користування будь-яким іншим особам. В іншій частині ухвала суду (в частині вирішення заяви про заборону ОСОБА_3 передавати житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 в цілому чи їх окремі частини (приміщення) в оренду, найм, користування будь-яким іншим особам) не оскаржується і в цій частині в апеляційному порядку не переглядаються.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Досковського В.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач-скаржник ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 08.10.2024 року о 14:30 год. не з`явився, напередодні 07.10.2024 року до канцелярії Одеського апеляційного суду подав письмову заяву про відкладення судового засідання призначеного на 08.10.2024 року, у зв`язку з його хворобою та додав до заяви медичний висновок про тимчасову непрацездатність відкритий 07.10.2024 року о 12:10 год.

Присутні в судовому засіданні 08.10.2024 року позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Досковський В.Г. заперечували проти відкладення судового засідання, посилаючись на те, що явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою і крім того, у розпорядженні позивача є запис з камер відеоспостереження за адресою: АДРЕСА_1 від 07.10.2024 року з часом фіксації 19:39 год., на якому ОСОБА_5 перетягує та встановлює перед спірним будинком кам`яну чашу (клумбу) для квітів. Тобто ввечері того ж самого дня коли ОСОБА_1 напередодні судового засідання відкрив листок непрацездатності, а саме: 07.10.20224 року, він спромігся встановлювати кам`яну чашу для квітів, а перед цим в робочий час - особисто подати заяву про відкладення розгляду справи до канцелярії Одеського апеляційного суду.

Судова колегія оглянула наданий стороною позивача відеозапис з камер відеоспостереження, який датовано 07.10.2024 року о 19:39 год. і заслухала пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника адвоката Досковського В.Г., які підтвердили, що на відеозаписі дійсно відображена територія перед будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до апеляційного суду не є обов`язковою, при цьому відповідач-скаржник навів всі необхідні доводи незгоди з оскаржуваною ухвалою суду в апеляційній скарзі і нових письмових пояснень не подавав, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в судах з вересня 2023 року, а в апеляційному суді з березня 2024 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 передавати об`єкти нерухомого майна - житловий будинок та земельну ділянку, в цілому чи їх окремі частини (приміщення) в оренду, найм, користування будь-яким іншим особам, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір і невжиття заходів забезпечення позову, які просить застосувати заявник, унеможливить ефективність виконання рішення суду у разі задоволення позову. Разом з тим, суд врахував, що ОСОБА_3 не є власником вказаного майна, а тому не має відношення до права передання в оренду, найм, чи користування, а відтак покладення на неї заборони на вчинення таких дій є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- звертаючись до суду з позовом позивач просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, на якій він розташований, шляхом вселення позивачки до вказаного житлового будинку, виселення ОСОБА_3 з нього та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні будинком та земельною ділянкою під ним.

Посилаючись на те, що відповідачі подобово здають приміщення спірної будівлі та рухоме майно, що в ньому знаходиться, у користування третім особам, що в результаті може призвести до істотного зносу чи пошкодження, а також передання відповідачем належного їй майна в користування третім особам, унеможливить виконання рішення суду про вселення позивачки і змусить її вживати додаткових заходів щодо виселення таких осіб;

- позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками будинку в рівних частинах, частки в натурі не виділені, але наразі спір з цього питання перебуває на розгляді у суді.

- з наданих доказів, що додані до позовної заяви, вбачається наявність на другому поверсі будівлі під № 67, що належить відповідачу, оголошення про подобову здачу приміщень. Крім того, на фото зафіксовано прохід різних осіб до будинку АДРЕСА_2 та обладнання приміщень для проживання мешканців.

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частиною 1, 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що "умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що "повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу".

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до кожного конкретного випадку. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У справі, що переглядається, предметом спору є усунення перешкод у користуванні власністю, а саме: житловим будинком по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, на якій він розташований, площею 0,0723 га, кадастровий номер :70:007:0052.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що належне позивачу нерухоме майно, а також розташоване в ньому рухоме майно (меблі обладнання) внаслідок постійного безконтрольного безпідставного використання сторонніми особами можуть зазнати істотного зносу чи пошкодження, що в будь-якому випадку зменшить його вартість, а передання відповідачем належного їй майна в користування третім особам утруднить (унеможливить) виконання рішення суду про вселення позивачки і змусить її вживати додаткових заходів щодо виселення третіх осіб.

Заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

У поданій заяві про забезпечення позову чітко вказано, яке конкретно майно підлягає забезпеченню, та зазначено усю необхідну інформацію про нього.

Спосіб забезпечення позову, обраний заявником є співмірним із позовними вимогами. Тому у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у забезпеченні позову.

Крім того апеляційний суд враховує, що у цій справі, яка зокрема стосується усунення перешкод у користуванні власністю, яке є предметом спору, має на меті, зокрема запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких може стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення у випадку задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Враховуючи те, що між сторонами дійсно існує спір щодо об`єктів нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки, співвласниками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про що свідчить факт звернення позивача до суду з цим позовом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони передавати об`єкти нерухомого майна - житловий будинок та земельну ділянку, в цілому чи їх окремі частини (приміщення) в оренду, найм, користування будь-яким іншим особам.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до заперечення обставин по суті спору, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування постановленої ухвали, оскільки такі обставини підлягали дослідженню судом першої інстанції під час розгляду справи по суті, яким була надана належна правова оцінка у рішенні суду і такі не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що застосування заходів забезпечення позову обмежує ОСОБА_5 , як власника спірного майна, вільно користуватися і володіти своєю власністю, апеляційний суд зауважує, що застосований судом спосіб забезпечення позову, а саме: заборона передавати об`єкти спірного майна в цілому чи їх окремі частини (приміщення) в оренду, найм, користування будь-яким іншим особам, не позбавляє ОСОБА_5 права власності на це майно, а лише унеможливлює його передачу третім особам.

Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 лютого 2022 року у справах № 644/3734/21, № 367/3628/21.

Перевіривши викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, апеляційний суд вважає їх достатніми для обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, вид забезпечення позову станом на розгляд заяви позивача був співмірним з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Доказів які б спростували правильні висновки районного суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову у справі.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15.10.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова