Дата документу 15.10.2024 Справа № 317/2352/23
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 317/2352/23 Головуючий у 1 інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/1244/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Стариченко Микола Петрович, на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 03 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Зазначав, що сторони з 26.10.2018 по 28.11.2022 перебували у любі. Шлюбні стосунки припинені у жовтні 2022 року, з даного часу сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства.

В період шлюбу сторонами як подружжям було придбано таке майно:

1/2 земельної ділянки та 1/2 житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , придбане за договором купівлі продажу від 17.01.2019 року. Вартість житлового будинку становить 92500,00 грн., вартість земельної ділянки 17500,00 грн.;

земельна ділянка та садовий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість майна складає 5 000,00 доларів США, що еквівалентно 184 550,00 грн. Оскільки садовий будинок був не придатний для проживання, після його придбання було здійснено ремонт. ОСОБА_1 власноруч зробив пристройку приблизно 60 кв.м., також було здійснено заміна даху, проведення водопровіду, заміна електропроводки, що позивач оцінює у 50 000,00 грн, проведений косметичний ремонт вартістю 50 000,00 грн, побудований собачий вольєр вартістю 20 000,00 грн.;

автомобіль марки «VOLKSWAGEN GOLF», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зеленого кольору, вартістю 5000,00 доларів США, що еквівалентно 184 550,00 грн. Середня ринкова вартість автомобіля складає 4500 доларів США. На початку вересня 2022 року відповідач розпорядилася вказаним автомобілем та передала його знайомим військовим без будь-якого погодження з позивачем.

автомобіль марки «TOYOTA AVENSIS», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Вартість автомобіля становила 5 000,00 доларів США, що еквівалентно 184 550,00 грн.;

магазин, який розташований на території Соціального ринку міста Запоріжжя, за адресою: АДРЕСА_3 , який був придбаний за спільні кошти подружжя у розмірі 5000,00 доларів США. Подружжя працювало у цьому магазині, позивач був співробітником ФОП ОСОБА_2 . Майно, яке знаходиться у приміщенні магазину, складах та житлових будинках відповідача купувалося за спільні кошти подружжя, тому також підлягає поділу.

В садовий будинок подружжям було придбано побутову техніку, а саме: холодильник Samsung RS61R5001M9/UA, вартістю 24099, 00 грн, прально-сушильна машина LG F2J7HG2W, вартістю 17 399,00 грн, посудомийна машина окремостояча Electrolux ESF9552LOW, вартістю 12 899,00 грн, водонагрівач Gorenje OGBS 100 ORV9, вартістю 7049,00 грн, гриль - барбекю електричний Delonghi CGH1030D, вартістю 10 499,00 грн. Вказана побутова техніка була придбана у магазині Comfy за кредитні кошти відповідно до кредитного договору з АТ «Укрсиббанк» та відповідачем. Вказаний кредит був сплачений подружжям разом. Також, подружжя придбало газовий котел, вартістю 20 000,00 грн, мікрохвильову піч (НВЧ) Samsung MS23F302TAS/UA, вартістю 5999,00 грн, плиту електричну Gorenje GEC 5А21 WG-B, вартістю 13 999,00 грн.

Позивач просив здійснити поділ вказаного майна, набутого в період шлюбу, визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаного майна та стягнути з відповідача компенсацію вартості вказаного майна на загальну суму 455 971,50 грн..

Також, позивач просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат, стягнувши з відповідачки судовий збір у розмірі 4560,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року позов задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право на частку автомобіля марки «VOLKSWAGEN GOLF», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , частку автомобіля марки «TOYOTA AVENSIS», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , частку побутової техніки, а саме: холодильник Samsung RS61R5001M9/UA, прально-сушильна машина LG F2J7HG2W, посудомийна машина окремостояча Electrolux ESF9552LOW, водонагрівач Gorenje OGBS 100 ORV9, гриль - барбекю електричний Delonghi CGH1030D.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки «VOLKSWAGEN GOLF», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , частики автомобіля марки «TOYOTA AVENSIS», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , частки побутової техніки, а саме: холодильник Samsung RS61R5001M9/UA, прально-сушильна машина LG F2J7HG2W, посудомийна машина окремостояча Electrolux ESF9552LOW, водонагрівач Gorenje OGBS 100 ORV9, гриль - барбекю електричний Delonghi CGH1030D у сумі 210 541,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2105,55 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000, 00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що частка житлового будинку із земельною ділянкою і дачний будинок були придбані відповідачкою у особисту приватну власність за її особисті кошти, про що зазначено у договорах купівлі продажу, а тому не є об`єктами права спільної сумісної власності і не підлягають поділу. Натомість автомобілі і побутова техніка придбані в період перебування сторін у шлюбі, отже позивач має право на їх частку зі стягненням грошової компенсації їх вартості. Вимоги про поділ магазину і майна ФОП ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, оскільки ФОП ОСОБА_3 припинила діяльність 18.10.2022, доказів належності останній будь-якого майна матеріали справи не містять.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Стариченка М.П., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити нове, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за: ОСОБА_1 право на частку побутової техніки, а саме: гриль - барбекю електричний Delonghi CGH1030D та посудомийну машину окремо стоячу Electrolux ESF9552LOW.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини побутової техніки, а саме: гриль-барбекю електричний Delonghi CGH1030D та посудомийну машину окремостоячу Electrolux ESF9552LOW з доплатою у сумі 2798,50 грн., в загальному грошовому розмірі 14 497,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Зазначає, що автомобіль «VOLKSWAGEN GOLF», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_2 за рахунок коштів, подарованих їй батьками на день народження та був її приватною власністю. У лютому 2023 року вона продала автомобіль, про що позивач був добре обізнаний і не заперечував проти цього, а отже суд не мав права визнавати право власності на часту спірного автомобіля за позивачем, оскільки на момент розгляду справи транспортний засіб не перебував у власності сторін. Належним способом захисту порушених прав позивача було саме стягнення з відповідачки грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності.

Поза увагою суду першої інстанції залишилася і та обставина, що автомобіль «TOYOTA AVENSIS», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 був придбаний ОСОБА_2 13.07.2022, тобто після припинення шлюбних відносин між сторонами по справі, що було встановлено рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя №333/3888/22 у справі про розірвання шлюбу сторін. Отже, у відповідності до ч.6 ст.57 СК України автомобіль був придбаний за власні кошти відповідачки та також не підлягає поділу.

Щодо визнання за відповідачем в порядку поділу майна подружжя права власності на частку побутової техніки, судом не враховано, що техніка була придбана за кредитні кошти і щомісячна платежі за кредитним договором з 15.04.2022 по 15.03.2023 на суму 49 748 грн. відповідачка сплачувала самостійно, тому вказана обставина повинна бути врахована при поділі побутової техніки та з неї на користь позивача підлягає стягненню 14 497, 50 грн..

Апелянт також виразив заперечення щодо розподілу судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, вважає, що суд першої інстанції незважаючи на те, що клопотання про зменшення витрат на правову допомогу від ОСОБА_4 не надходило, вийшов за межі своїх повноважень та зменшив суму витрат, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 без наявних на те підстав.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року оскаржується відповідачем тільки в частині задоволених позовних вимог, апеляційним судом не переглядається вказане рішення суду в частині позовних вимог, в задоволення яких судом першої інстанції відмовлено.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2018 по 28.11.2022, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, копією рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя №333/3888/22 від 28.11.2022.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який придбаний за час шлюбу 13.08.2020 (а.с.22).

Відповідачка стверджує, що вказаний автомобіль не є спільною сумісною власністю, оскільки придбаний за кошти, які надані її батьками як подарунок на день народження у сумі 5500 дол. США.

На підтвердження вказаних обставин до суду відповідачкою надано копію розписки ОСОБА_6 згідно якої, остання 05.04.2020 передала ОСОБА_2 у якості подарунку на день народження кошти у сумі 5500 доларів США на купівлю автомобілю для особистого користування (т.1 а.с. 118).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що вказана розписка не спростовує презумпції спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачка не довела те, що транспортний засіб «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний 13.08.2020 саме за кошти, які вона отримала як дарунок 05.04.2020.

ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний автомобіль придбаний за її особисті кошти, а надана розписка не є беззаперечним доказом цього.

Крім того, згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Зважаючи на те, що договір дарування валютних цінностей нотаріально не посвідчений, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено, що саме на кошти подружжя був придбаний спірний автомобіль, а не на кошти, які подаровані відповідачці на день народження, не спростовують правильних висновків суду, оскільки, як зазначалось, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, саме ОСОБА_2 повинна була надати належні та допустимі докази на підтвердження того, що вказаний автомобіль придбаний за її особисті кошти.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Таким чином, спірний транспортний засіб «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Згідно копії договору комісії №7277/23/000760 від 07.02.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , остання зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин щодо продажу транспортного засобу «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за ціною узгодженою сторонами, а саме 160 000,00 грн. (т.1 а.с. 115).

Доказів надання ОСОБА_1 згоди на відчуження автомобіля матеріали справи не містять.

Саме по собі посилання відповідачки на те, що позивач не висловлював заперечень щодо продажу вказаного транспортного засобу, не є належним доказом надання згоди на його продажу.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Установивши, що автомобіль «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідачка відчужила його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Оскільки позивачем не доведено вартість вказаного автомобіля, суд першої інстанції виходи з того, що дійсна вартість автомобілю «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є 160 000,00 грн.

Зважаючи на те, що транспортний засіб «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був проданий ОСОБА_2 без згоди іншого з подружжя та його власником на момент поділу цього майна є інша особа, суд першої інстанції помилково в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 право власності на частину вказаного автомобіля.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд за вказаних обставин не міг визнати за ОСОБА_1 право на 1/2 частину автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є обґрунтованими, проте, доводи апеляційної скарги, що зазначене є підставою для відмови в задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку з обрання позивачем неналежного способу захисту, є безпідставними.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Позивачем, крім позовних вимог про визнання права власності на частину зазначеного майна, також заявлені позовні вимоги про компенсацію вартості відповідного майна.

Отже, в порядку поділу майна подружжя необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 80 000 грн.

Також судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний 13.07.2022 року (т.1 ас. 117).

Відповідачка вказує, що придбала вказаний автомобіль у період, коли між сторонами були припинені шлюбні відносини та вони проживали окремо. Вказані обставини, на думку відповідача, встановлені рішенням Комунарськоого районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2022 про розірвання шлюбу.

Частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.

В рішенні у справі №333/3888/22 не вказано конкретних обставин, доказів, з яких виходив суд, зазначаючи про те, що сторони з квітня 2022 року проживають окремо.

Предметом позову у справі №333/3888/22 було розірвання шлюбу, а обставини проживання/непроживання сторін однією сім`єю з певної дати є поясненнями сторін, які не є встановленими судом преюдиційними обставинами для цієї справи.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що як видно з матеріалів справи, факт непроживання сторін разом з квітня 2022 року, є суперечливим.

До того, відсутні докази того, що сторони з квітня 2022 року вели окремий бюджет.

Як зазначалося вище, на майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Тому саме на відповідача покладається обов`язок спростувати презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на те, що судом не встановлено придбання транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , за особисті кошти ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновком суду, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя підлягає стягненню грошова компенсація вартості частки вказаного транспортного засобу в розмірі 92 275,00 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо вартості транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в сумі 184 550, 00 грн., визначеного судом першої інстанції.

Також судом встановлено, що згідно копії квитанції ТОВ «Комфі ренд» від 15.03.2021, заявки на доставку товару, копії кредитного договору №0 від 15.03.2021, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , 15.03.2021 було придбано побутову техніку: холодильник Samsung RS61R5001M9/UA, прально-сушильна машина LG F2J7HG2W, посудомийна машина окремостояча Electrolux ESF9552LOW, водонагрівач Gorenje OGBS 100 ORV9, гриль - барбекю електричний Delonghi CGH1030D на загальною вартістю 78 745,00 грн. (т.1 а.с. 23-25).

Згідно кредитного договору ОСОБА_2 надано кредит на суму 76533, 00 грн. на придбання вказаного товару, строк повернення кредиту до 15.03.2023 (т.1 а.с. 19-21, 23-25).

Як зазначалось, частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок придбання подружжям побутової техніки у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Посилання відповідачки на те, що після припинення фактичних шлюбних відносин та після розірвання шлюбу кредит погашався нею особисто, не спростовують висновку суду першої інстанції щодо поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну побутову техніку, придбану в період шлюбу в інтересах сім`ї.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Посилання відповідачки на ті обставини, що кредит погашався нею після припинення шлюбних відносин не мають правового значення, оскільки вирішальним у цьому випадку є факт отримання сторонами кредитних коштів на придбання спірного майна саме у період їх перебування у шлюбі.

Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування під час визначення в порядку поділу майна грошової компенсації 1/2 частки побутової техніки, розмір сплачених відповідачкою коштів на погашення цих зобов`язань після розірвання шлюбу є необґрунтованими, оскільки з такими вимогами ОСОБА_2 до суду не зверталась, зустрічних вимог такого змісту до ОСОБА_1 не заявляла.

Така вимога не може заявлятись шляхом її викладення у відзиві на позовну заяву, поданого відповідно до статті 191 ЦПК України, оскільки за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вказані висновки суду також викладені в постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 756/11915/17.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя підлягає стягненню грошова компенсація вартості частки побутової техніки, а саме: холодильника Samsung RS61R5001M9/UA, прально-сушильної машини LG F2J7HG2W, посудомийної машина Electrolux ESF9552LOW, водонагрівача Gorenje OGBS 100 ORV9, гриля - барбекю електричного Delonghi CGH1030D, у розмірі 38266,50 грн.

Апеляційний суд звертає увагу, що позовні вимоги в оскаржуваній частині підлягають задоволенню саме шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості відповідного майна.

Зважаючи на викладене, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в оскаржуваній частині по суті позовних вимог з прийняттям постанови про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації вартості частки автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 80 000 грн., частки автомобіля «TOYOTA AVENSIS», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 92 275, 50 грн., частки побутової техніки, а саме: холодильника Samsung RS61R5001M9/UA, прально-сушильної машини LG F2J7HG2W, посудомийної машина Electrolux ESF9552LOW, водонагрівача Gorenje OGBS 100 ORV9, гриля - барбекю електричного Delonghi CGH1030D, у розмірі 38266,50 грн., а всього 210 541, 50 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на правничу допомогу.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника адвоката Стариченка М.П. посилається на те, що суд безпідставно зменшив розмір витрат на правничу допогому, які стягнуті з позивача на користь відповідачки, а саме із заявлених 10000, 00 грн. стягнуто 5000, 00 грн., однак ОСОБА_1 не заявляв клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, на підтвердження понесених ОСОБА_8 витрат на правничу допомогу, надано договір про надання правової допомоги від 10.07.2023, додаткову угоду №1 до вказаного договору від 10.07.2023, акт виконаних робіт від 28.07.2023, розрахункову квитанцію на суму 10000, 00 грн. (т.1 а.с. 111-114).

В додатковій угоді до Договору, акті виконаних робіт, міститься перелік наданих юридичних послуг адвокатом, а саме: консультація, складання відзиву, клопотання про залишення позовної заяви без руху, вартість яких становить 10000, 00 грн.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 у відповіді на відзив зазначив, що ОСОБА_2 не надано розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом в сумі 10000, 00 грн. та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги), тому позивач позбавлений можливості спростувати не співмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Так, дійсно, неподання стороною розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги).

Таким чином, зважаючи на викладене, а також те, що позов задоволено частково, беручи до уваги критерії реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про необхідність збільшення витрат на правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , необґрунтованими, тому відсутні підстави для зміни рішення суду в цій частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Стариченко Микола Петрович, задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року у цій справі в оскаржуваній частині скасувати та прийняти постанову такого змісту.

В порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 80 000 грн., частки автомобіля «TOYOTA AVENSIS», 2003 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі 92 275,00 грн., частки побутової техніки, а саме: холодильника Samsung RS61R5001M9/UA, прально-сушильної машини LG F2J7HG2W, посудомийної машина Electrolux ESF9552LOW, водонагрівача Gorenje OGBS 100 ORV9, гриля - барбекю електричного Delonghi CGH1030D у розмірі 38 266,50 грн., а всього 210 541, 50 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн. залиши без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2024

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

Д.А. Трофимова