Справа № 305/1050/24
Провадження по справі 2/305/467/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2024 Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемоти М.І.

представника позивача Губка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представником якого є адвокат Губко Владислав Валентинович, до ОСОБА_3 , третя особа виконавчий комітет Рахівської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом, який мотивує тим, що Позивач з відповідачкою, ОСОБА_3 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 травня 2019 року. У шлюбі у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За позовом відповідачки ОСОБА_3 , рішенням Рахівського районного суду від 22.01.2024 р. по справі № 305/2770/23 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка покинула позивача з дитиною і виїхала за кордон. Перед виїздом, 05.02.2024 відповідачка надіслала позивачу листа, в якому повідомила, що знайшла іншого чоловіка, виїжджає за кордон, щоб жити з ним разом, від дитини відмовляється і залишає сина позивачу, просить зрозуміти й не шукати її, оскільки рішення прийняла остаточно. До листа додала оригінал нотаріально посвідченої заяви від 29.01.2024, якою надає свою згоду на позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повідомляє, що в суд на оскарження дій органів, які приймають рішення щодо позбавлення батьківських прав, звертатися не буде. 06.02.2024 відповідачка з мобільного пристрою надіслала позивачу повідомлення: «я поїхала, не шукай мене і не дзвони, номер твій кладу у чорний список» і додала світлини перетину державного кордону та відмітку про перетин кордону у паспорті для виїзду за кордон. З того часу по сьогоднішній день мати дитини ОСОБА_3 жодного разу до дитини не приходила, з нею не спілкувалася, жодні контакти не підтримувала, не брала участі в житті, вихованні, утриманні дитини, взагалі не цікавилася сином. Між дитиною і матір`ю втрачено емоційний, родинний, сімейний, соціальний зв`язок. Таким чином, відповідачка у даній справі, будучи біологічною матір`ю дитини, залишила дитину, не цікавиться нею, не спілкується з сином, не піклується про його здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Тому наявний фактор свідомої винної поведінки матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Після того, як біологічна мати залишила дитину, син проживає з позивачем, перебуває на його вихованні та повному утриманні. Позивач самостійно дбає та піклується про дитину, забезпечує її всім необхідним для всебічного, гармонійного розвитку. Батько забезпечує належний рівень виховання, навчання, здоровий фізичний та психологічний розвиток дитини. У розпорядженні дитини цілий шестикімнатний будинок, де зроблено сучасний ремонт. У дитини наявне окреме ліжечко, столик, шафа, гардеробна. Для потреб дитини наявна ігрова зона з іграшками, дитячими книжечками, наборами для розвитку дитини, гойдалкою та все інше необхідне. Позивач очікував і сподівався, що відповідачка одумається і відновить контакт з власною дитиною, однак його надії залишилися марними, тому змушений був прийняти нелегке рішення звернутися з даним позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав. З огляду на викладене, просить Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно її малолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Рахівського районного суду від 24.04.2024 було відкрито провадження у справі та залучено до участі в справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Рахівської міської ради як орган опіки та піклування, якому доручено надати висновок з питань даного спору, а також запропоновано Відповідачу подати відзив на позов у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Відповідачці копія ухвали про відкриття провадження, а також судові повістки були надіслані за зареєстрованим місцем проживання, але поштова кореспонденція повернута до суду з відміткою уповноваженої особи Укрпошти "адресат відсутній за вказаною адресою". Крім того, відповідачка була повідомлена про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади, отже, відповідно до ст. 128 ЦПК України, вона вважається такою, що повідомлена належним чином про відкриття провадження у справі, а також про дату, час та місце розгляду справи. Правом на подання відзиву ОСОБА_3 не скористалася.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 11.06.2024 було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача - адвокат Губко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на позовних вимог, оскільки відповідачка взагалі не спілкується з дитиною, не бере участі у вихованні сина, добровільно написала заяву про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Рахівської міської ради в судове засідання не з`явився, в.п. міського голови, секретар ради та виконкому Євген Молнар надав суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування.

Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на які, у тому числі, посилалася заявниця.

У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18(провадження № 61-1682св22).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд встановив, що ОСОБА_2 з ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 25 травня 2019 року, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27.10.2020.

Рахівським районним судом Закарпатської області 22 січня 2024 року було постановлено рішення у справі 305/2770/23, яким розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Це рішення набрало законної сили 22.02.2024.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, ОСОБА_2 як на підставу заявлених вимог посилався на те, що Відповідачка після розірвання шлюбу покинула позивача з дитиною, виїхала за кордон і з того часу по сьогодні жодного разу до дитини не приходила, з нею не спілкувалася, жодні контакти не підтримувала, не брала участі в житті, вихованні, утриманні дитини, взагалі не цікавилася сином. Між дитиною і матір`ю втрачено емоційний, родинний, сімейний, соціальний зв`язок. Крім того, перед виїздом, 05.02.2024 відповідачка надіслала позивачу рекомендованим поштовим відправленням листа, в якому повідомила, що знайшла іншого чоловіка, виїжджає за кордон, щоб жити з ним разом, від дитини відмовляється і залишає сина позивачу, просить зрозуміти й не шукати її, оскільки рішення вона прийняла остаточно, й додала до листа нотаріально посвідчену заяву, якою надала свою згоду на позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 .

На підтвердження вказаних у позовній заяві обставин Позивач надав акт обстеження від 15.03.2024 № 347, складений депутатом Рахівської міської ради ОСОБА_6 , із залученням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яким засвідчено, що малолітня дитина ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_2 і знаходиться на його утриманні. Батьком створені належні умови для життя, розвитку, навчання, дозвілля і гармонійного розвитку дитини. Колишня дружина, мати дитини ОСОБА_3 , після розлучення, на початку лютого 2024 року залишила дитину батькові і виїхала за кордон. З того часу будь-якої участі у житті, вихованні, утриманні сина не приймає і не цікавиться ним.

Також позивач надав довідку Закладу дошкільної освіти с. Ділове ПЗ «Гімназії ім. П. Каталін Франгепан», згідно з якою з початку лютого 2024 року мати дитини ОСОБА_3 дитину в садочок не приводила, не забирала і взагалі не навідувалася до садочка, не цікавилася перебуванням дитини у закладі, натомість батько цікавиться навчально-виховним процесом, успіхами і досягненнями сина, належно реагує на зауваження, займається всіма питаннями виховання, постійно взаємодіє із закладом, бере активну участь у житті садочка.

Крім того, ОСОБА_2 надав суду лист, який був йому адресований від ОСОБА_3 , де остання повідомила про прийняте рішення виїхати за кордон з іншою людиною, з якою хоче змінити своє життя, почати його з нуля і як вимушений крок, який для неї є нелегким, вона вимушена залишити дитину в Україні, при цьому зазначає, що вона впевнена, що він зможе виростити і виховати дитину. Як не було б їй важко, але вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина. Просить її вибачити та не шукати й бажає їм з сином всього найкращого.

Надаючи оцінку зазначеним вище доказам, суд не вважає їх достатніми для підтвердження позиції Позивача щодо ухилення Відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина ОСОБА_9 .

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Водночас саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

За дорученням суду орган опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_3 стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Орган опіки прийшов до такого висновку, оскільки в ході проведення обстеження умов проживання дитини було встановлено, зі слів ОСОБА_2 , що ОСОБА_3 покинула його та сина ОСОБА_9 і виїхала за кордон. Дитина проживає з батьком, який забезпечив сину належні умови проживання: забезпечив усім необхідним для навчання, розвитку та комфортного проживання. Згідно з довідкою ЗДО с. Ділове ПЗ "Гімназії ім. П. Каталін Франгепан" мати дитини - ОСОБА_3 з початку лютого 2024 року сина в садок не приводила та не забирала жодного разу і не навідувалася до садка, не цікавилася перебування дитини в садочку. У березні 2024 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_10 й вони проживають разом у АДРЕСА_1 . Зі слів сусідів, ОСОБА_2 характеризується позитивно, він є хорошим і турботливим батьком. У телефонній розмові з ОСОБА_3 остання повідомила, що дає згоду на позбавлення її батьківських прав, вона виїхала за кордон з іншим чоловіком, а сина залишає її колишньому чоловікові. На будь-який контакт з працівниками служби виходити не буде, просила більше її не турбувати. Таким чином ОСОБА_3 усвідомлено залишила дитину, не цікавиться та не спілкується з сином, не піклується про його здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, тому наявний фактор свідомої винної поведінки матері, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

До висновку додано акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 , який був складений комісією в складі начальника відділу ССДРМР ОСОБА_11 , головних спеціалістів служби ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , сусідів ОСОБА_7 й ОСОБА_8 в якому відображено, що вони провели обстеження в будинку АДРЕСА_1 , де є всі належні умови для проживання дитини ОСОБА_14 . Те, що мати дитини - ОСОБА_3 не бере участі у вихованні сина, встановлено зі слів ОСОБА_2 . Пояснень свідків (сусідів чи інших осіб) з цього приводу не було відібрано.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Верховний Суд неодноразово наголошував, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Оцінюючи відповідно до ст. 89 ЦПК України висновок органу опіки та піклування Рахівської міської ради, в якому комісія фактично встановила факт ухилення ОСОБА_3 від виконання обов`язків щодо виховання та утримання дитини зі слів ОСОБА_2 , не допитавши при цьому, наприклад сусідів, які можуть мати інформацію з приводу поведінки ОСОБА_3 щодо її сина та які б не були зацікавленими в результатах розгляду справи, при цьому комісії ніщо не перешкоджало допитати сусідів про особистісні характеристики ОСОБА_2 , про які зазначено у висновку. Комісія не встановила місце проживання Відповідачки та причин, які змусили її залишити дитину. Оцінюючи цей висновок у сукупності з усіма іншими доказами і в розрізі встановлених в суді обставин, суд зазначає, що його складено без врахування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування причини, за яких Відповідачка не спілкується з дитиною та не бере участі у її вихованні, без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди Відповідачці у виконанні нею своїх батьківських обов`язків, тобто висновок не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; не проявлення інтересу до дитини; особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку).

За наведених обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини (ст. 19 Сімейного кодексу України), і не бере його до уваги як єдину підставу для вирішення даного спору.

Всупереч вищевказаним нормам процесуального та матеріального права позивач не надав неспростовних доказів, які б свідчили про наявність свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, вчинення якого-небудь насильства відповідачкою щодо дитини, або наявності інших обставин, у тому числі аморальної поведінки, які відповідно до приписів ч. 1 ст. 164 СК України могли б бути підставою для позбавлення батьківських прав, а з наданих суду документів вбачається, що відповідачка зустрілася наразі із життєвими проблемами (переїзд, відшукування житла тощо), що перешкоджають їй повною мірою здійснювати в цей час свої батьківські обов`язки. Вона написала листа до позивача та заяву про надання згоди на позбавлення її батьківських прав одразу ж після розірвання шлюбу, і, як зазначила, вона змушена залишити дитину на відповідача, який є хорошим батьком та має прекрасні умови для проживання дитини, оскільки виїжджає за кордон на постійне місце проживання. Отже, суд не встановив, що вона системно не виконувала батьківських обов`язків, оскільки до розірвання шлюбу зазначені обставини були відсутні, а після розірвання шлюбу у лютому 2024 року позивач через незначний час, уже 23.04.2024 звернувся з цим позовом без яких-небудь реальних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Позивач додав до позову заяву ОСОБА_3 від 29.02.2024, яка була посвідчена приватним нотаріусом Маріною І.М., у якій відповідачка зазначила, що вона дає згоду на позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 та не оскаржуватиме дій органів, які приймають рішення щодо позбавлення її батьківських прав.

У частинах 1, 4, статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, суд зазначає, що заява відповідачки від 26.012024, в якій вона дає згоду на позбавлення її батьківських прав на дитину, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд не бере до уваги цю заяву ОСОБА_3 , оскільки вона суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. А крім того, суд наголошує, що саме лише подання заяви про надання згоди на позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23),22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на які, у тому числі, посилалася заявниця.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21) та інші).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_3 щодо ухилення від участі у вихованні сина ОСОБА_9 , умисне і свідоме нехтування обов`язками матері протягом тривалого часу. Позивач зазначав, що відповідачка залишила на нього дитину після розірвання шлюбу (шлюб розірвано у лютому 2024 року), а з даним позовом позивач звернувся 23.04.2024, що свідчить про занадто поспішливі його висновки про те, що ОСОБА_3 слід позбавити батьківських прав, адже як зазначає ОСОБА_2 відповідачка виїхала на проживання за кордон, тобто для реєстрації, отримання дозволу на проживання та облаштування місця проживання необхідний деякий час, при цьому фактично спору щодо місця проживання дитини немає, адже відповідачка знаючи, що ОСОБА_2 є хорошим і дбайливим батьком, залишила дитину в надійних руках, тобто вона не залишила дитину в небезпеці, після розлучення діти як правило й залишаються проживати з кимось одним із батьків і у даному випадку сторони між собою вирішили, що дитина залишається проживати з батьком, безпідставне позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав може спричинити розрив сімейних зв`язків з сином, а отже суд не встановивши правових підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно її дитини відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_2 , водночас з огляду на заяву ОСОБА_3 , про надання згоди на позбавлення її батьківських прав суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити своє ставлення до батьківських прав та обов`язків у такій вкрай чутливій сфері, як виховання своїх дітей, адже такі заяви можуть в майбутньому негативно відобразитись на дитині.

Питання розподілу судових витрат сторонами не ставилося, тому такі залишаються за ними.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , представником якого є адвокат Губко Владислав Валентинович, до ОСОБА_3 , третя особа виконавчий комітет Рахівської міської ради Закарпатської області як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради (за місцем проживання дітей) контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків стосовно дитини.

Відомості про учасників провадження:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований у АДРЕСА_2 , мешканець АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Губко Владислав Валентинович, АДРЕСА_4;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , мешканка АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради Закарпатської області, м. Рахів, вул. Миру, 34, Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 17.10.2024.

Суддя: В.Е. Ємчук