ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 754/2133/23

провадження № 61-4960св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного Артема Володимировича - адвоката Воробйова Олексія Володимировича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року в складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в складі колегії суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного Артема Володимировича, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання електронних торгів недійсними, скасування їх результатів, визнання права власності на частку квартири та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 . кизи звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А. В.

(далі - приватний виконавець Пишний А. В.), Державного підприємтсва «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання електронних торгів недійсними, скасування їх результатів та визнання права власності на частку квартири, в якому просила:

- визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «Сетам» в межах виконавчого провадження № 60544700 за поданням приватного виконавця Пишного А. В. щодо реалізації (продажу) житлової квартири АДРЕСА_1 ; скасувати результати цих торгів шляхом визнання недійсними: протоколу проведення електронного аукціону від 30 січня 2023 року № 582100 ДП «Сетам», акта про проведені електронні торги від 08 лютого 2023 року, складеного приватним виконавцем Пишним А. В., та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) від 09 лютого 2023 року № 248, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудиком В. В. (далі - ПН КМНО Рудик В. В.);

- визнати за нею право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона є співвласником житлової квартири АДРЕСА_1 , бо право власності на квартиру набуто в період шлюбу за спільні кошти подружжя, однак оформлено на її чоловіка ОСОБА_2 , з яким вона перебуває в зареєстрованому шлюбі. Оскільки боржником у виконавчому провадженні № 60544700 є її чоловік, то стягнення в цьому виконавчому провадженні мало бути звернено лише на частку боржника, а не на всю квартиру. У зазначеній квартирі проживають та зареєстровані вона, її чоловік та троє неповнолітніх дітей, а в боржника є інше рухоме та нерухоме майно, за рахунок якого можна було провести стягнення.

Однак 30 січня 2023 року ДП «Сетам» за заявкою приватного виконавця Пишного А. В. провело електронні торги з продажу вказаної квартири (реєстраційний номер лота № 521583), що оформлено протоколом електронних торгів від 30 січня 2023 року № 582100. Переможцем торгів визнано ОСОБА_3 з ціновою пропозицією 1 376 984,00 грн, що, на її думку, є сумою, вдвічі меншою від ринкової вартості квартири, та що стало можливим внаслідок використання на торгах недійсного акта оцінки, чинність якого закінчилася ще у вересні 2020 року.

Крім того, приватним виконавцем під час оформлення заявки на проведення торгів не було подано всієї необхідної інформації та документів, а саме виконавцем не було вказано про наявність прав користування квартирою неповнолітніх дітей й не було отримано відповідного дозволу органу опіки та піклування. Також у порушення встановленого порядку виконавцем було надано неповну та обмежену інформацію щодо арештованого майна, внаслідок чого було суттєво обмежено коло потенційних учасників торгів та зумовлено неконкурентні і непрозорі умови торгів (аукціону), що ставить під сумнів їх законність.

08 лютого 2023 року за результатами проведення цих незаконних торгів приватним виконавцем Пишним А. В. складено акт про проведені електронні торги, на підставі якого 09 лютого 2023 року ПН КМНО ОСОБА_5 видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 248 та в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

Вважала, що зазначені електронні торги проведені з порушенням вимог законодавства та встановленого порядку, а також грубо порушують її суб`єктивні права та права малолітніх дітей, які проживають в реалізованій квартирі, з огляду на що результати цих торгів (протокол проведення електронного аукціону) підлягають визнанню недійсними і, як наслідок, визнанню недійсними підлягають всі правовстановлюючі документи, оформлені за результатами торгів, а саме акт приватного виконавця про проведені електронні торги та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

07 липня 2023 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 кизи задоволено.

Визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні № 60544700 за поданням приватного виконавця Пишного А. В., а саме щодо продажу житлової квартири АДРЕСА_1 , оформлені протоколом проведення електронного аукціону ДП «Сетам» від 30 січня 2023 року № 582100.

Визнано недійсними та скасовано акт приватного виконавця Пишного А. В. про проведені електронні торги від 08 лютого 2023 року та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) від 09 лютого 2023 року

№ 248, видане ПН КМНО ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_1 кизи право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,8 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

28 лютого 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу приватного виконавця Пишного А. В. задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з приватного виконавця Пишного А. В., ДП «СЕТАМ», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кизи понесені нею судові витрати в розмірі 2 123,83 грн з кожного. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року залишено без змін.

Висновки судів по суті спору мотивовані тим, що двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , набута ОСОБА_2 в період перебування в шлюбі із позивачкою та є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_1 . кизи. Позивачка не є боржником та не була залучена до участі у виконавчому провадженні № 60544700. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року в справі № 754/1696/16-ц задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . кизи, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, що підтверджує невідповідність недійсного правочину (договору купівлі-продажу квартири) інтересам сім`ї та виключає можливість накладення стягнення на все майно, що є спільною сумісною власністю.

Виконавчі дії приватного виконавця Пишного А. В. у виконавчому провадженні № 60544700 з моменту відкриття цього провадження були спрямовані та обмежилися виключно реалізацією наперед визначеного нерухомого майна боржника. Тобто були упередженими, однобічними й неспівмірними обсягу вимог за виконавчим документом, що є порушенням основних засад виконавчого провадження та ставить під сумнів законність його результатів.

Електронні торги 30 січня 2023 року проведені на підставі недійсного звіту про оцінку арештованого майна.У матеріалах виконавчого провадження № 60544700 відсутні докази ознайомлення усіх сторін виконавчого провадження з результатами оцінки майна. Також відсутнє підтвердження додавання виконавцем до заявки про реалізацію майна звіту оцінювача про вартість майна та надання його організатору торгів - ДП «Сетам».

Приватним виконавцем Пишним А. В. під час підготовки до проведення електронних торгів не дотримано встановленого порядку реалізації арештованого майна, що прямо впливає на результати цих торгів.

Стосовно розподілу судових витрат апеляційний суд вказав, що, покладаючи судові витрати за результатами розгляду справи лише на приватного виконавця Пишного А. В., ДП «Сетам» та ОСОБА_3 , суд не врахував, що вимоги позивачки задоволені в повному обсязі, зокрема і до відповідача в справі ОСОБА_2 в частині поділу майна подружжя та визнання за позивачкою права власності на частину квартиру, а тому відповідач ОСОБА_2 також повинен відшкодувати витрати, понесені позивачкою при зверненні до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 квітня 2024 року представник приватного виконавця ОСОБА_6 - адвокат Воробйов О. В. надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували статті 15, 16, 387, 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України стосовно належного способу захисту порушеного права та не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21), у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі № 291/86/20 (провадження № 61-10111св23), від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23). Позивачка не є стороною виконавчого провадження та не є учасником торгів. Скасування торгів та визнання за нею права власності на майно не призведе до поновлення прав. Позивачка не заявила вимогу про витребування майна. Оскарження результатів торгів без витребування майна порушує права законного власника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справах № 334/3161/17 і № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року в справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року в справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року в справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20, від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 910/6939/20, від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18, від 13 липня 2022 року в справі № 363/1834/17, від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/190).

Реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає в продажу цього майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу відчуження на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 та від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів.

Оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, в разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий же підхід необхідно застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21)).

Суди не дослідили презумпцію добросовісності набувача, на якого покладено індивідуальний і надмірний тягар. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач добросовісно, покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21)).

Якщо заявниця вважає, що покупець не набув права власності на отримане ним спірне майно (зокрема, тому, що покупець не є добросовісним набувачем), то вона вправі скористатися передбаченим для цього випадку в законодавстві способом захисту права власності, а саме витребувати квартиру в кінцевого її набувача на підставі статей 387, 388 ЦК України. Для застосування такого способу захисту немає потреби в оскарженні результатів електронних торгів або підписаного в подальшому договору купівлі-продажу (висновки Великої Палати Верховного Суду в постановах від 01 жовтня 2019 року в справі № 910/3907/18, від 05 жовтня 2021 року в справі № 910/18647/19).

Позивачка та боржник у виконавчому провадженні до моменту реалізації арештованого майна були обізнані про відкрите виконавче провадження та про зобов`язання щодо повернення коштів на підставі рішення суду, проте не вчиняли жодних дій.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року в справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зазначено, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Боржник у виконавчому провадженні не повідомив приватного виконавця про правовий режим спільної сумісної власності на спірне майно. Крім того, відсутні підстави вважати, що спірну квартиру придбано в інтересах сім`ї. Шлюб між позивачкою та боржником у виконавчому провадженні зареєстрований не в Україні, виконавець не міг перевірити такі обставини. Неповнолітні діти зареєстровані в квартирі після відкриття виконавчого провадження, що є проявом недобросовісності та зловживанням правом.

Підготовчі дії виконавця не можуть бути підставою недійсності торгів та оскаржуються в окремому порядку, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 року в справі № 9125/533/21.

Представник приватного виконавця ОСОБА_6 - адвокат Воробйов О. В. вказав попередній розрахунок судових витрат, понесених в суді касаційної інстанції, в розмірі 75 917,06 грн.

Позиція позивачки

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 . кизи зазначає, що 28 березня 2024 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок виконавця 350 000,00 грн, 29 березня 2024 року - 350 000,00 грн, 04 квітня 2024 року - 231 561,40 грн. На дату звернення виконавця із касаційною скаргою борг у виконавчому провадженні погашений.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 кизи та ОСОБА_2 є громадянами Республіки Азербайджан та, проживаючи в Україні, в установленому порядку отримали право на постійне проживання.

07 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 кизи зареєстровано шлюб.

Від цього шлюбу подружжя має трьох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

24 березня 2014 року ОСОБА_2 на підставі укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДБК-Інвест» договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом за № 2812, набув право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

31 грудня 2015 року ОСОБА_2 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , про що Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві було видано свідоцтво про право власності від 31 грудня 2015 року № 51335386.

13 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 , від імені якого діяв на підставі довіреності представник ОСОБА_10 , та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . На підставі цього договору право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_4 . Однак ОСОБА_2 відмовився його виконувати та звернувся до суду з позовом про визнання цього договору недійсним. У відповідь на такі дії ОСОБА_4 також звернувся до суду з позовом про зобов`язання виконати обов`язок в натурі шляхом передачі квартири та виселення.

16 квітня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення в справі № 754/1696/16-ц, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . кизи задоволено в повному обсязі та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2015 року.

16 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд за результатами апеляційного перегляду справи погодився з рішенням районного суду та в частині визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним залишив його без змін, а в частині застосування наслідків недійсності правочину ухвалив нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 859 837,00 грн.

07 листопада 2019 року приватним виконавцем Пишним А. В. відкрито виконавче провадження № 60544700 за заявою ОСОБА_4 про стягнення коштів за виконавчим листом № 754/1696/16-ц стосовно виконання рішення Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року.

На виконання вказаного рішення суду 30 січня 2020 року приватним виконавцем Пишним А. В. складено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, копію якої було направлено боржнику та досліджено в судовому засіданні. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в межах виконавчого провадження виконавцем в зв`язку з невиконанням боржником рішення суду було встановлено необхідність в описі нерухомого майна боржника з метою його подальшої реалізації, внаслідок чого описано двокімнатну квартиру, яка розташована на 18 поверсі 25-ти поверхового будинку на АДРЕСА_2 . Загальна площа квартири 65,8 кв. м, житлова площа 32,3 кв. м.

24 лютого 2020 року ОСОБА_2 подав до суду скаргу на дії приватного виконавця, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Пишного А. В. про опис та арешт майна боржника від 30 січня 2020 року у виконавчому провадженні № 60544700.

Згідно з довідкою з автоматизованої системи виконавчих проваджень стосовно виконавчих дій у виконавчому провадженні № 6054470 датою проведення виконавчої дії - опис майна зафіксовано 31 січня 2020 року, відомості стосовно описаного майна відсутні, а місцем проведення виконавчої дії зазначено м. Київ без деталізації його адреси, складу майна, переліку та технічних характеристик.

Згідно з інформацією з автоматизованої системи виконавчих проваджень після опису майна боржника виконавцем були проведені наступні виконавчі дії: 14 лютого 2020 року - зміна (доповнення) реквізитів виконавчого документу; 18 березня 2020 року - призначення суб`єкта оціночної діяльності; 26 березня 2020 року - експертна оцінка майна; 26 березня 2020 року - передача майна на реалізацію (відомості про майно - квартира, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , дата передачі майна на реалізацію - 26 березня 2020 року, відомості про спеціалізовану організацію-реалізатора майна - ДП «Сетам»); 05 травня 2020 року - зупинення виконавчого провадження відповідно до ухвали Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 754/1696/16-ц до завершення перегляду справи в касаційному порядку; 30 листопада 2022 року - поновлення виконавчого провадження згідно з постановою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року в справі № 754/1696/16 про поновлення виконання в частині стягнення коштів; 09 лютого 2023 року - в якості виконавчої дії зазначено «інше» без конкретизації проведених виконавчих дій та результатів їх проведення; 09 лютого 2023 року - зняття арешту з майна, передача на реалізацію квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер лоту № 521583), яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

Відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 30 січня 2023 року № 582100 ДП «Сетам» 30 січня 2023 року проведено електронні торги з реалізації майна квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до протоколу переможцем визнано ОСОБА_3 . Стартова ціна продажу: 1 027 600,00 грн. Майно придбане за ціною 1 376 984,00 грн, згідно з платіжним дорученням від 08 лютого 2023 року № 64692097 покупцем сплачено всю суму на депозитний рахунок приватного виконавця. 09 лютого 2023 року - закінчення виконавчого провадження на підставі фактичного повного виконання рішення, про що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з інформацією на офіційному веб-сайті ДП «Сетам» щодо реалізації зазначеної квартири було призначено три електронних аукціони, а саме: 04 травня 2020 року (лот № 414176, стартова ціна 1 468 000 грн), який визнано таким, що не відбувся, через несплату учасниками аукціону гарантованого внеску; повторний аукціон 29 грудня 2022 року (лот № 420726, стартова ціна 1 247 800,00 грн), який також визнано такими, що не відбувся, через несплату учасниками гарантованого внеску; третій аукціон 30 січня 2023 року (лот № 521583, стартова ціна 1 027 600,00 грн), які відбувся та на ньому визначено переможця: учасника № 12 - ОСОБА_3 , яка запропонувала найвищу цінову пропозицію в сумі 1 376 984,00 грн.

Відповідно до акта про проведені електронні торги від 08 лютого 2023 року, складеного приватним виконавцем Пишним А. В., відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 30 січня 2023 року № 582100 ДП «Сетам» 30 січня 2023 року проведено електронні торги з реалізації майна квартири АДРЕСА_1 , переможцем визнано ОСОБА_3 . Майно придбане за ціною 1 376 984,00 грн, згідно з платіжним дорученням від 08 лютого 2023 року № 64692097 покупцем сплачено всю суму на депозитний рахунок приватного виконавця. На підставі цього акта приватного виконавця 09 лютого 2023 року приватним нотаріусом КМНО Рудиком В. В. було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 248 та в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У частинах першій і другій статті 400 ЦПК України зазначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободичи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеноїв позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справах № 334/3161/17 і № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року в справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року в справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року в справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20, від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 09 лютого 2022 року в справі № 910/6939/20, від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18, від 13 липня 2022 року в справі № 363/1834/17, від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати в такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/190).

Реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає в продажу цього майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на нього до покупця - переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу відчуження на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 та від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16, від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів.

ОСОБА_1 кизи порушення своїх прав проведенням електронних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_1 , пов`язує з тим, що квартира придбана в шлюбі, чоловік відчужив інше спільне майно без її згоди, внаслідок чого спірну квартиру реалізовано з торгів на виконання рішення суду про застосування наслідків недійсності правочину.

Відповідно статті 48 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII«Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно із статтею 50 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19)).

У частині першій статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що законодавець у частині другій статті 366 ЦК України передбачив механізм звернення стягнення на частку в праві спільної власності на неподільну річ. Очевидно, що такий механізм може бути реалізованим у тому разі, якщо боржник у виконавчому провадженні (співвласник рухомої неподільної речі), з урахуванням вимог доброї совісті, повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про наявність правового режиму спільної часткової власності на рухому неподільну річ; у разі якщо боржник не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про правовий режим спільної часткової власності на рухому неподільну річ і відбулося звернення стягнення на рухому неподільну річ (продаж на торгах, передача стягувачу), то права та інтереси іншого співвласника (-ів), який (які) не є боржником (-ами), у спільній частковій власності на неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації від недобросовісного співвласника, який не повідомив виконавця та/або кредитора (стягувача) про наявність правового режиму спільної часткової власності на рухому неподільну річ.

Заявник у касаційній скарзі як на підставу відмови в позові посилається на те, що

боржник ( ОСОБА_2 )у виконавчому провадженні не повідомив приватного виконавця про правовий режим спільної сумісної власності на спірне майно. Крім того, відсутні підстави вважати, що спірну квартиру придбано в інтересах сім`ї.

Верховний Суд вважає безпідставними наведені доводи, з огляду на таке.

16 квітня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення в справі № 754/1696/16-ц, яким визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_10 , від 13 жовтня 2015 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Камінською В. П. та зареєстрований в реєстрі за № 274.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 квітня 2019 року в частині відмови в застосуванні наслідків недійсності правочину скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Застосовано наслідки недійсності правочину - договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2015 року квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_10 . Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 859 837,00 грн.

Судовими рішеннями в справі № 754/1696/16-ц встановлено, що ОСОБА_1 кизи як дружина продавця ОСОБА_2 не надавала нотаріально посвідченої згоди на продаж нерухомого майна, співвласником якого вона є, а саме квартири АДРЕСА_3 .

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Отже, судовими рішеннями в справі № 754/1696/16-ц встановлено, що чоловік позивачки (боржник у виконавчому провадженні) без її згоди продав квартиру АДРЕСА_3 , внаслідок чого в порядку примусового виконання рішення суду про застосування наслідків недійсності правочину щодо відчуження вказаної квартири було реалізовано інше придбане в шлюбі майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлені в справі № 754/1696/16-ц обставини свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 (боржника у виконавчому провадженні), наслідки якої не можуть покладатися на ОСОБА_1 . кизи як співвласника іншої частини спільного нерухомого майна.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23) сформульовано правовий висновок щодо способу захисту співвласника рухомої неподільної речі (автомобіля), а ОСОБА_1 . кизи захищає право на частку нерухомого майна, що свідчить про відмінність порівнюваних справ та нерелевантність висновку Верховного Суду в справі № 463/13099/21 до спірних правовідносин.

Усправі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) Велика Палата Верховного Суду вирішила питання про те, чи є належними й ефективними вимоги про визнання недійсними протоколу й акта про проведені електронні торги та виснувала, що, оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, в разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий же підхід необхідно застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (також постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Вимогу про визнання недійсними електронних торгів суд може інтерпретувати як позов про визнання недійсним відповідного договору купівлі-продажу. Проте ця вимога лише за певних умов може бути ефективним способом захисту, наприклад, тоді, якщо позивачем і відповідачем є продавець і покупець за договором купівлі-продажу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга цієї статті у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що належна позивачці частка нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Тобто в наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про допустимість витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права, як право на частку в праві спільної власності.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року в справі № 291/86/20 (провадження № 61-10111св23), на яку заявник посилається в касаційній скарзі.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою позову про витребування майна з чужого володіння є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку позбавлення власника його нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року в справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) та № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року в справі № 344/16879/15-ц).

Якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як в недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України).

Тому якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21), від 01 жовтня 2019 року в справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) і від 05 жовтня 2021 року в справі № 910/18647/19 (провадження № 12-88гс20)).

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 53)).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункт 54)).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) звертала увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати в кожному конкретному випадку окремо.

ОСОБА_1 кизи просила визнати електронні торги недійсними, скасувати їх результати та визнати за нею право власності на частку квартири, однак заявлені вимоги не призведуть до ефективного захисту прав співвласника квартири, адже позивачка не поставила вимогу щодо витребування своєї частки майна, що свідчить про обрання неефективного способу захисту. Тому в позові належить відмовити саме з цих підстав.

Оцінка добросовісності останнього набувача майна ( ОСОБА_3 ), про яку зазначає заявник у касаційній скарзі, як й інші доводи стосовно наявності правових підстав для такого витребування (втрата чинності оцінки майна, наявність зареєстрованих у квартирі неповнолітніх дітей; дослідження, чи можуть дії державного виконавця з визначення вартості майна боржника бути підставою недійсності прилюдних торгів, та інше) підлягають розгляду в межах належно заявленого позову про витребування майна, на результат вирішення цієї справи не впливають, з огляду на заявлені позовні вимоги.

Не впливають на висновки Верховного Суду й доводи відзиву на касаційну скаргу про те, що на дату звернення виконавця із касаційною скаргою борг у виконавчому провадженні погашений, адже суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним (частина перша статті 400 ЦПК України).

Наведені у відзиві обставини не були предметом оцінки судами попередніх інстанцій, не встановлені ними, а тому не досліджуються Верховним Судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення постановлені без додержання норм матеріального права. У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, судові рішення скасувати; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання електронних торгів недійсними, скасування їх результатів, визнання права власності на частку квартири.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог(частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного розгляду справи в задоволенні позову відмовлено, витрати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного А. В. на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 11 938,50 грн та за подання касаційної скарги в розмірі 15 917,06 грн підлягають стягненню з позивачки.

Витрати приватного виконавця на правову допомогу в суді касаційної інстанції в розмірі 60 000,00 грн (попередній розрахунок) під час ухвалення цієї постанови не розподіляються, з огляду на клопотання представника виконавця щодо надання доказів про понесення таких витрат протягом п`яти після ухвалення рішення Верховним Судом відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного Артема Володимировича - адвоката Воробйова Олексія Володимировичазадовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного Артема Володимировича, Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання електронних торгів недійсними, скасування їх результатів, визнання права власності на частку квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Пишного Артема Володимировича витрати на оплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в розмірі 27 855,56 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська