Справа № 305/1474/24
Провадження по справі 2/305/565/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024 Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Ємчука В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Шемоти М.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Рахівської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, який мотивує тим, що він перебував з відповідачкою ОСОБА_3 у шлюбі з 31.01.2009 року по 01.09.2022 року. Вони проживали за його місцем проживання - в будинку за адресою АДРЕСА_1 . У шлюбі у них народилося двоє дітей: син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він майже весь час знаходився на роботі, щоб забезпечувати та утримувати сім?ю. На цей час діти залишалися з відповідачкою. Однак, починаючи з 2021 року відповідачка стала вести аморальний спосіб життя і почали траплятися непоодинокі випадки неналежного здійснення відповідачкою її материнських обов?язків. Так, зокрема, поки він перебував на сезонній роботі діти близько одного тижня залишалися самі (на той час їм було 11 та 2 рочки відповідно). У травні 2020 року відповідачка залишила дітей самих вдома і зникла невідомо куди на два тижні. На жаль, на той момент він не знав про таке жахливе поводження з дітьми їхньою власною матір?ю. Випадки про залишення дітей без нагляду матері були непоодинокі. А вже у квітні 2021 року відповідачка востаннє залишила дітей самих та з того часу до дітей жодного разу не з?являлася, ними не цікавилася, жодні контакти не підтримувала, будь-якої участі в їхньому житті, вихованні й утриманні не приймала та не приймає. У 2022 році він звернувся в Рахівський районний суд з позовною заявою про розірвання шлюбу, оскільки не бачив сенсу намагатися зберегти стосунки з даною людиною. Колишня дружина на судові засідання не з?явилася, про дату, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Тому суд дослідивши матеріали справи, виніс рішення про розірвання шлюбу 01.09.2022 року справа №?305/1008/22. Вони з дітьми до цього часу чекали і сподівалися, що відповідачка одумається і відновить контакт з власними дітьми, однак надії залишилися марними, тому він змушений був прийняти нелегке рішення звернутися з даним позовом про позбавлення її батьківських прав. У зв?язку з тим, що його колишня дружина ухилялася від добровільного утримання дітей, він звернувся в Рахівський районний суд стосовно стягнення з неї аліментів. 16.06.2022 року Рахівським районним судом по справі №305/1016/22 був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/3 частки на утримання двох дітей. На жаль, відповідачка ні разу не сплачувала аліменти та допустила заборгованість станом на 01.06.2024 року в сумі 90526,93 грн. Між дітьми та їх біологічною матір?ю відсутній будь-який емоційний, родинний, сімейний, соціальний зв?язок. Перший час діти тягнулися до матері, що вона повністю ігнорувала, відмовляючись виходити з власними дітьми на контакт, або бодай підтримувати зв?язок. ОСОБА_3 будує власне життя, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, ігноруючи власних дітей, на вулиці цурається їх. Проте, він як батько не дозволяє собі негативних висловлювань в сторону колишньої дружини, не збирається перешкоджати спілкуванню синів з матір?ю, якщо вони цього захочуть в майбутньому. Таким чином, відповідачка не цікавиться ними, не спілкується з дітьми, не піклується про їх здоров?я, фізичний і духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Звертає увагу суду, що ОСОБА_3 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно її дітей, вона надала нотаріально посвідчену заяву, в якій дала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її дітей - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та зазначила, що в суд про визнання батьківства звертатися не буде. Враховуючи все вищенаведене, вважає, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення його прав та законних інтересів, відповідачку доцільно позбавити батьківських прав. З огляду на викладене, просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо її дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Рахівського районного суду від 13.06.2024 було відкрито провадження у справі та залучено до участі в справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Рахівської міської ради як орган опіки та піклування, якому доручено надати висновок з питань даного спору, а також запропоновано Відповідачу подати відзив на позов у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Відповідачка про відкриття провадження була повідомлена 12.07.2024, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення на офіційному сайті Укрпошти, правом на подання відзиву не скористався.

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.08.2024 було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Губко Б.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на позовних вимог, оскільки відповідачка взагалі не спілкується з дітьми, не бере участі у їх вихованні, аліменти не сплачує, добровільно написала заяву про те, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

Відповідачка, ОСОБА_3 , в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлена про відкриття провадження належним чином.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Рахівської міської ради в судове засідання не з`явився, в.п. міського голови, секретар ради та виконкому Євген Молнар надав суду заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування.

Суд, заслухавши позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23),22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на які, у тому числі, посилалася заявниця.

У справі від 30 червня 2020року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 рокуу справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18(провадження № 61-1682св22).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 31.01.2009.

У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно.

Рахівським районним судом Закарпатської області 01 вересня 2022 року було постановлено рішення у справі 305/1008/22, яким шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Це рішення набрало законної сили 19.08.2013.

Відповідно до судового наказу Рахівського районного суду Закарпатської області у справі 305/1016/22 ОСОБА_3 зобов`язана сплачувати в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, а саме з 14 червня 2022 року.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, ОСОБА_1 як на підставу заявлених вимог посилався на те, що Відповідачка сталавести аморальний спосіб життя, поки він перебував на сезонній роботі діти близько одного тижня залишалися самі. У травні 2020 року відповідачка залишила дітей самих вдома і зникла невідомо куди на два тижні. У квітні 2021 року відповідачка востаннє залишила дітей самих та з того часу до дітей жодного разу не з?являлася, ними не цікавилася, жодні контакти не підтримувала, будь-якої участі в їхньому житті, вихованні й утриманні не приймала та не приймає, тобто відповідачка не цікавиться ними, не спілкується з дітьми, не піклується про їх здоров?я, фізичний і духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя.

На підтвердження вказаних у позовній заяві обставин Позивач надав розрахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно із судовим наказом №305/1016/22, виданого 16.06.2022 Рахівським районним судом Закарпатської області, де борг ОСОБА_3 по аліментах становить 90526,93 гривні, боржником з часу присудження аліментів не сплаченої жодної гривні на погашення заборгованості.

Також позивач надав акт обстеження від 20.02.2024 року, який був складений депутатами Рахівської міської ради Сливкою В.М., Синюк І.П. та Петращук І.В. , де вказано, що ОСОБА_1 проживає зі своїми дітьми - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у АДРЕСА_1 . Діти знаходяться на утриманні ОСОБА_1 , оскільки мати ОСОБА_3 у 2021 році, почавши вести аморальний спосіб життя залишила дітей і з того часу участі у їх вихованні не бере, не цікавиться ними, жодного разу не відвідувала дітей.

Згідно з характеристикою на учня 9-В класу ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 ОСОБА_1 , та характеристикою ЗДО (Ясла-садок) №4 м. Рахів "Веселка" на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько дітей - ОСОБА_1 гарно дбає про дітей, цікавиться їхнім навчанням, відвідує батьківські збори. Мати дітей не цікавиться ними та не бере участі у житті навчальних закладів. Діти люблять батька, який їх самостійно виховує та повністю справляється зі своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Рахівської міської ради №45 від 27.04.2025 було визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з їх батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Надаючи оцінку зазначеним вище доказам, суд не вважає їх достатніми для підтвердження позиції Позивача щодо ухилення Відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно неповнолітніх синів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Водночас саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

За дорученням суду орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_3 відносно її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Орган опіки прийшов до такого висновку, оскільки в ході проведення обстеження умов проживання дітей було з`ясовано, що з квітня 2021 року мати ОСОБА_3 взагалі не бере участі у вихованні дітей, а до того вона вела аморальний спосіб життя та зникла невідомо куди. Діти проживають з батьком, який забезпечив дітям належні умови проживання, забезпечив усім необхідним для навчання, розвитку та комфортного проживання. Зі слід сусідів ОСОБА_1 характеризується позитивно. Зі слів ОСОБА_1 колишня дружина має іншого чоловіка, участі у вихованні дітей не бере близько трьох років. Таким чином ОСОБА_3 усвідомлено залишила дітей, не цікавиться їхнім життям, не спілкується з ними, не піклується про їх стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя.

До висновку додано акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 , який був складений комісією в складі начальника відділу ССДРМР Савляк І.І. , Петрюка Й.В , головного спеціаліста Молдавчук М.В. , в якому відображено, що вони провели обстеження в будинку АДРЕСА_1 , де є всі належні умови для проживання дітей. Те, що мати дітей - ОСОБА_3 не бере участі у вихованні синів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було встановлено зі слів ОСОБА_1 . Жодних пояснень свідків (сусідів чи інших осіб) не було відібрано.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Верховний Суд неодноразово наголошував, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Оцінюючи відповідно до ст. 89 ЦПК України висновок органу опіки та піклування Рахівської міської ради, в якому комісія фактично встановила факт ухилення ОСОБА_3 від виконання обов`язків щодо виховання та утримання дітей зі слів ОСОБА_1 , не допитавши при цьому, наприклад сусідів, які можуть мати інформацію з приводу поведінки ОСОБА_3 щодо її синів та які б не були зацікавленими в результатах розгляду справи, при цьому комісії ніщо не перешкоджало допитати сусідів (правда не вказано їх прізвищ), про особистісні характеристики ОСОБА_1 , про які зазначено у висновку. Комісія не встановила місце проживання Відповідачки та не допитали її. Оцінюючи цей висновок у сукупності з усіма іншими доказами і в розрізі встановлених в суді обставин, суд зазначає, що його складено без врахування всіх обставин справи, зокрема без з`ясування причини, за яких Відповідачка не спілкується з дітьми та не бере участі у їх вихованні, без перевірки обставин, які можуть створювати перешкоди Відповідачці у виконанні нею своїх батьківських обов`язків, тобто висновок не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; не проявлення інтересу до дитини; особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку).

За наведених обставин суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини (ст. 19 Сімейного кодексу України), і не бере його до уваги як єдину підставу для вирішення даного спору.

Всупереч вищевказаним нормам процесуального та матеріального права позивач не надав неспростовних доказів, які б свідчили про наявність свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дітей, вчинення якого-небудь насильства відповідачкою щодо дітей, або наявності інших обставин, у тому числі аморальної поведінки, які відповідно до приписів ч. 1 ст. 164 СК України могли б бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Також позивач не довів, що інтереси дітей потребують позбавлення матері батьківських прав щодо них, водночас у самій позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що метою позову є позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , для повного та всебічного забезпечення його прав та законних інтересів. Суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Також ОСОБА_1 до позовної заяви та орган опіки та піклування до висновку додали заяву ОСОБА_3 , від 30.04.2024 року, яка була посвідчена державним нотаріусом Пріц О.І., у якій відповідачка зазначила, що вона дає згоду на позбавлення її батьківських прав, та не буде звертатися до суду про визнання батьківства.

У частинах 1, 4, статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, суд зазначає, що заява відповідачки від 30 квітня 2024 року, в якій вона дає згоду на позбавлення її батьківських прав на дітей, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд не бере до уваги цю заяву ОСОБА_3 , оскільки вона суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. А крім того, суд наголошує, що саме лише подання заяви про надання згоди на позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23),22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на які, у тому числі, посилалася заявниця.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21) та інші).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_3 щодо ухилення від участі у вихованні синів ОСОБА_4 та Вадима, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, а отже суд не встановивши правових підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно її дітей відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 , водночас з огляду на заяву ОСОБА_3 , про надання згоди на позбавлення її батьківських прав суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити своє ставлення до батьківських прав та обов`язків у такій вкрай чутливій сфері, як виховання своїх дітей, адже такі заяви можуть в майбутньому негативно відобразитись на дітях.

Питання розподілу судових витрат сторонами не ставилося, тому такі залишаються за ними.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Рахівської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рахівської міської ради (за місцем проживання дітей) контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків стосовно дітей.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Відомості про учасників провадження:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканець АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Губко Богдан Валентинович, м. Рахів, вул. Вербник, 2 офіс 1, Закарпатської області;

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , мешканець АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 10.10.2024.

Суддя: В.Е. Ємчук