Провадження № 2/127/5414/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретарі Шмигори О.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Пунько І.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 25 лютого 2010 року було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, який було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2019 року по справі № 127/23621/19.

Під час шлюбу, у позивача з відповідачем народилась спільна донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з позивачем. Під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, між позивачем та відповідачем шлюбний договір щодо правового режиму майна подружжя, договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності чи інші договори, що встановлюють режим спільного майна подружжя, не укладалися. За спільні кошти в період перебування в зареєстрованому шлюбі позивачем та відповідачем було набуто майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, обєм двигуна НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 . Власником вказаної квартири, при реєстрації права власності на неї, записано відповідача. Вказану квартиру було набуто на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 11/76-8/27 від 02.12.2011 року укладеного між відповідачем з однієї сторони та ТОВ «ВінІнвестБуд» з іншої та на підставі даного договору в подальшому на ім`я відповідача було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та видано виконавчим комітетом Вінницької міської ради свідоцтво про право власності, серії НОМЕР_4 , від 11.10.2012 року.

Позивач вважає, що спірна квартира є спільним майном подружжя, оскільки була придбана сторонами за спільні кошти подружжя у період перебування у шлюбі та за кредитні кошти, відтак підлягає розподілу шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку у праві на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач у позові зазначає, що зареєстрований за відповідачем автомобіль марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, обєм двигуна 1595, номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , подружжя придбало за спільні кошти під час шлюбу, тому цей транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. Тому, кожен зі сторін має право на 1/2 частку даного автомобіля. Спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача, відповідно користуватись спільно автомобілем разом з відповідачем позивач не має можливості. За таких обставин позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 (однієї другої) частки ринкової вартості автомобіля.

Ухвалою суду від 11.01.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі, роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору.

На підставі ухвали суду від 02.04.2024 року за клопотанням сторони позивача, було призначено у цивільній справі судову автотоварознавчу експертизу проведення якої було доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та підготовче провадження у справі зупинено.

27.08.2024 року на адресу суду Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз направлено висновок експерта від 19.08.2024 року №154/24-21 та відповідно до ухвали суду від 09.09.2024 року провадження у справі поновлено.

24.09.2024 року представником позивача до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме з урахуванням проведеної судової автотоварознавчої експертизи у справі, за результатом проведення якої було встановлено реальну ринкову вартість автомобіля марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, обєм двигуна НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , яка складає 379019,84 грн. Відповідно 1/2 вартості даного транспортного засобу, яка підлягає стягненню, як компенсація за 1/2 вартості транспортного засобу з відповідача, становить 189509,92 грн.

Представником позивача - адвокатом Пунько І.В. було подано заяву про здійснення розгляду справи у відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з урахуванням їх уточнення та з мотивів, що викладені у позові. Просила ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні, оскільки відповідач вимоги позову визнав в повному обсязі.

Представником відповідача адвокатом Мазуром О.В. було подано до суду заяву про проведення судового засідання у відсутності відповідача та його представника, у якій представник зазначив, що збільшені позовні вимоги відповідачем визнаються і не заперечує проти їх задоволення. Щодо стягнення судового збору з відповідача - просив розподілити їх відповідно до вимог ЦПК України, а щодо інших понесених судових витрат позивача - залишити їх за позивачем.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши у підготовчому засіданні обставини справи, суд приймає визнання відповідачем позову та вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 лютого 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2019 року по справі № 127/23621/19.

Під час шлюбу, у позивача з відповідачем народилась спільна донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишились проживати з позивачем.

Також судом встановлено, що під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, між позивачем та відповідачем шлюбний договір щодо правового режиму майна подружжя, договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній власності чи інші договори, що встановлюють режим спільного майна подружжя не укладалися.

В період перебування в зареєстрованому шлюбі позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , власником якої, при реєстрації права власності на неї, записано відповідача.

Вказану квартиру було набуто на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 11/76-8/27 від 02.12.2011 року укладеного між відповідачем з однієї сторони та ТОВ «ВінІнвестБуд» з іншої та на підставі даного договору в подальшому на ім`я відповідача було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та видано виконавчим комітетом Вінницької міської ради свідоцтво про право власності, серії НОМЕР_4 , від 11.10.2012 року.

Крім того, судом встановлено, що за період перебування в зареєстрованому шлюбі позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано транспортний засіб марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, обєм двигуна НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , який зареєстрований за відповідачем.

З огляду на викладене суд встановив, що право власності у відповідача на спірну квартиру та транспортний засіб виникло під час перебування з позивачем у зареєстрованому шлюбі, під час їх спільного проживання, ведення спільного господарства та придбана спірна квартира в інтересах сім`ї.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України, зокрема, в частині виникнення та поділу спільної сумісної власності подружжя, здійснення подружжям права на спільне майно, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч. 3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Обставина, що спірна квартира придбана сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, відповідачем не заперечується.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 295/8319/18.

Таким чином на об`єкт нерухомості спірну квартиру поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та за встановлених фактичних обставин, суд встановив правові підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

З огляду на викладене в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, зареєстрований за відповідачем автомобіль марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1595, номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , який подружжя придбало за спільні кошти під час шлюбу, та відповідачем не заперечується даний факт, тому цей транспортний засіб є також об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1 та 2 ст. 71 СК України).

Згідно з ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Частинами 1 та 2 статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Враховуючи, що спірний автомобіль перебуває в користуванні відповідача, а позивач згодна одержати від відповідача матеріальну компенсацію за належну їй частку автомобіля, суд дійшов висновку, що вказаний автомобіль підлягає поділу між сторонами у справі шляхом виділення відповідачу спірного транспортного засобу з визнанням за ним права власності на цей автомобіль, зі стягненням з відповідача на користь позивача 1/2 частини його вартості.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте в шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи в суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. За обставинами справи іншого майна, яке підлягало б поділу, сторони не мали.

Велика Палата ВС вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивача відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється.

ВП ВС виснувала, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

В ході підготовчого судового розгляду позивач не претендувала на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.

Тому, суд вважає, що вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.

За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.

Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-281 Іцсі 5 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.

Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. З ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник - відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

Велика Палата ВС постанову апеляційного суду скасувала в частині відмови в задоволенні вимог про виділення автомобіля у власність відповідача і стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації (у цій частині залишила в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову) і змінила в мотивувальній частині щодо відмови в задоволенні вимоги про припинення права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль.

Постанова ВП Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2).

Суд враховуючи, що вказаний автомобіль є спільним майном подружжя позивача та відповідача, оскільки він придбаний за спільні кошти в період перебування в зареєстрованому шлюбу, тому кожен із сторін має право на 1/2 частку даного автомобіля.

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити про те, що, спірний автомобіль перебуває у користуванні відповідача, а тому позивач користуватись спільно автомобілем разом з відповідачем не має можливості.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимогу позивача про стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації в розмірі 1/2 (однієї другої) частки ринкової вартості автомобіля слід задовольнити.

Для визначення розміру компенсації позивачу 1/2 частини, суд бере до уваги проведену у справі автотоварознавчу експертизу від 19.08.2024 року №1542/24-21, згідно з якою встановлено реальну ринкову вартість автомобіля марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1595, номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , яка складає 379019,84 грн.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, 1/2 вартості вказаного транспортного засобу, яка підлягає стягненню, як компенсація за 1/2 частини транспортного засобу з відповідача становить 189509,92 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України з огляду на визнання відповідачем позову, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду за вимогу щодо поділу спірної майна, а інші 50 відсотків судового збору, що сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом за вимогами щодо поділу спірної майна, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 6710,00 грн.

Крім того, судом враховується та обставина, що позивачем також було понесено судові витрати на проведення у справі автотоварознавчої експертизи від 19.08.2024 року №1542/24-21, яка судом взята до уваги при визначенні розміру компенсації 1/2 частини реальної ринкової вартість автомобіля марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1595, номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на проведення експертизи в розмірі 6058,24 грн.

Щодо судових витрат понесених позивачем на професійну правову допомогу заявлених у розмірі 20000,00 грн., слід зазначити, що положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача не надано окрім ордера інших доказів, але в попередньому розрахунку заявлено витрати на правничу допомогу 20000,00 грн., тому суд оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката, суд виходить з наступного.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, ненадання стороною позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що дана цивільна справа не є справою значної складності, об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) є незначним, суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 20000,00 грн. є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, в зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст.137 ЦПК України щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 57, 60, 69-71 СК України, ст. 325, 365, 368, 372 ЦК України, ст. 13, 81, 82, 141, 200, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, обєм двигуна НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , та виділити вказаний автомобіль ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля марки SKODA OCTAVIA, 2012 року випуску, обєм двигуна НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , в сумі 189509,92 грн. (сто вісімдесят девять тисяч п`ятсот дев`ять гривень 92 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 6710,00 грн. (шість тисяч сімсот десять гривень 00 коп.), витрати на проведення експертизи в розмірі 6058,24 грн. (шість тисяч пятдесят вісім гривень 24 коп.). та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. (пять тисяч гривень 00 коп.).

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 6710,00 грн. (шість тисяч сімсот десять гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складений 14.10.2024 року.

Суддя: