КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/260/21 Головуючий у 1 інстанції: Одарюк М.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Осадчої Анни Валеріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2024 року та на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук Марина Аркадіївна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частину квартири, зміну черговості отримання права на спадкування і визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, визнання шлюбу фіктивним, усунення від права на спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивачка звернулась до суду та з урахуванням уточнених позовних вимог (від 09 червня 2023 року) просила суд:

1) встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 від 06 січня 2008 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) змінити черговість отримання права на спадкування ОСОБА_1 і визнати її право ( ОСОБА_1 ) на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги;

4) визнати укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фіктивним від 05 січня 2008 року;

5) усунути від права на спадкування за законом від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , як таку, що не має права на спадкування за законом;

6) стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки судові витрати у справі.

В обґрунтування позову зазначала, що від 2008 року по день смерті вона з ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від фактичних шлюбних відносин у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стосунки з ОСОБА_5 почалися ще у вересні 2007 року, а проживати однією сім`єю вони стали від 06 січня 2008 року. Спочатку проживали разом у Вінницькій області, а потім ОСОБА_5 поїхав до Києва і там влаштувався на роботу та забрав її до себе. У весь цей час вони мали спільний бюджет з ОСОБА_5 , спільно харчувалися та відкладали гроші на придбання власного майна, так як дуже хотіли спільну дитину та розуміли, що дитину необхідно забезпечити комфортними умовами проживання.

Перша спільна дитина померла невдовзі після народження ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після цього довго намагалась завагітніти і ось ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився спільний син ОСОБА_2 . Під час декретної відпустки ОСОБА_5 забезпечував її із сином усім необхідним. ОСОБА_5 працював, а вона займалася побутовими справами та доглядом за дитиною. Тобто, вони надавали один одному взаємну допомогу.

Після декретної відпустки вона вийшла на роботу і вже вони спільно займалися як питаннями забезпечення сім`ї, так і вихованням та доглядом за дитиною, а також побутовими питаннями. В 2013 році за спільні кошти придбали квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільними силами зробили в ній ремонт та переїхали проживати у цю квартиру. Юридично квартира була оформлена на ОСОБА_5 . Спільно несли усі витрати на купівлю цього майна для спільного проживання, на утримання житла, його ремонт та спільно сплачували усі платежі за комунальні послуги та інше.

Останні декілька років стан здоров`я ОСОБА_5 дуже погіршився у зв`язку із постійними хворобами. Він не міг більше працювати та забезпечувати себе базовими потребами, не мав фізичної змоги належним чином доглядати за дитиною та вирішувати побутові питання. Було дуже складно справлятися з усім самостійно, враховуючи постійну роботу та догляд за дитиною та хворим чоловіком.

Спільно з ОСОБА_5 вони прийняли рішення переїхати до Вінницької області до її батьків. Батьки допомагали з побутовими питаннями та доглядом за дитиною. Вона ж працювала та займалася доглядом за ОСОБА_5 . Ці декілька років ОСОБА_5 був у безпорадному стані, так як не міг забезпечити собі навіть базові потреби. Він не міг собі готувати, не міг працювати, не міг самостійно здійснювати лікування. Тому саме вона забезпечувала йому усі ці потреби. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Займалася усіма питання щодо організації поховання, в тому числі фінансового характеру. Так як квартира придбана подружжям, то юридично була оформлена на ОСОБА_5 , і тому постало питання про її спадкування.

Коли вона звернулась до нотаріуса, в якого відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , то їй було відмовлено у прийнятті заяви про прийняття спадщини з мотивуванням, що юридично не підтверджено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Крім цього, спільна дитина - ОСОБА_2 не єдиний спадкоємець, так як у ОСОБА_5 є ще одна дитини від іншої жінки. Тому позивачка була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

22 травня 2024 року представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , адвокат Мєстєчкіна О.І. звернулася до суду з клопотанням про здійснення розподілу судових витрат за результатами розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук М.А., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частину квартири, зміну черговості отримання права на спадкування і визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, визнання шлюбу фіктивним, усунення від права на спадкування за законом.

В обґрунтування клопотання зазначала, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказувала, що в процесі розгляду даної справи відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_4 надавалась професійна правнича допомога, а саме: участь адвоката в судових засіданням по даній справі з представлення їх інтересів, у зв`язку з чим відповідачем ОСОБА_4 сплачено адвокату Мєстєчкіній О.І. гонорар у розмірі 39 000 грн та ОСОБА_4 - 36 000 грн.

29 травня 2024 року представник позивача ОСОБА_6 через підсистему «Електронний суд» подала заперечення на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, відповідно до яких, вважала, що відсутні підстави для задоволення заяви про розрахунок загального розміру відшкодування судових витрат та приєднання доказів по справі, що подана після ухвалення рішення.

В обґрунтування вказувала, що ухвалою Ірпінського міського суду від 29 січня 2021 року було відкрито провадження у цій справі. В ухвалі встановлено 15 денний строк для подачі відзиву/зустрічної позовної заяви, з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

Так, договір між адвокатом та відповідачами було укладено 06.08.2021 року та 09.08.2022 року.

Перший договір було укладено після отримання відповідачкою ухвали про відкриття провадження у справі. Інакше, інформацію про справу вона отримати не змогла би. Як зазначає представник відповідачів, перша участь у судовому засіданні відбулась 19.11.2021 року. Однак це не відповідає дійсності.

Вказує, що перша участь представника у засіданні відбулась 12.08.2021 року у складі судді Саранюк Л.П., наступна дата була призначена на 19.11.2021 року, однак до цієї дати суддя Саранюк Л.П. закінчила повноваження судді і справу було передано до судді Линника В.Я. і засідання було знято у зв`язку з відсутністю складу суду.

Наступне засідання вже за участі судді ОСОБА_7 було призначено на 01.04.2022 року, однак цього не було зроблено.

Представником не подавався відзив і також не подавався попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат. Заява щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу від 23.02.2023 року не відповідає вимогам закону, термінам подачі та не містись в собі попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат.

Також вважає, що ця заява суперечить обставинам, на які посилається представник відповідачів у заяві, що розглядається зараз, оскільки згідно заяви від 23.02.2023 року зазначено, що оплачено гонорар у розмірі 9 000 грн та 6 000 грн, при цьому наразі представник вказує та надає квитанції про те, що станом на 23.02.2023 року було сплачено

12 000 грн та 12 000 грн. В клопотанні про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу 25.01.2024 року взагалі навіть мова не йде про розмір витрат.

Тому, вказує, що такі документи не можна вважати попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, оскільки наявний пропуск строків, неповідомлення інших сторін та неправдива інформація. Разом з тим, у заяві від 23.02.2023 року вказано, що кінцевий розрахунок розміру витрат з відповідними доказами буде поданий до суду у відповідності до ч 8 ст.141 ІШК України, однак і цю умову представником не виконано.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року заяву представника відповідачів ОСОБА_8 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у сумі 12 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у сумі 12 000 гривень.

В апеляційній скарзі адвоката Осадчої А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування вказаних судових рішень та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, через неправильність оцінки доказів, висновки суду містять невідповідність обставинам справи і судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, через що ухвалено незаконні та необгрунтовані рішення.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що померлий перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою від 24 січня 2004 року, шлюб на момент ухвалення рішення суду не розірвано, та позивачем не доведено факту проживання однією сім`єю з померлим в період від 06 січня 2008 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 , та відмовив у задоволенні позовних вимог про зміну четвертої черги спадкування на першу чергу спадкування, визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 та усунення від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , оскільки дані вимоги є похідними від вимоги про визнання шлюбу фіктивним.

Ухвалюючи у справі додаткове рішення, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником відповідача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг (безпосередня участь представника у восьми судових засіданнях, подання інших процесуальних заяв), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, а також з урахуванням заперечень представника позивача проти заявленого до стягнення стороною відповідача розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважав, що розмір витрат на оплата послуг адвоката підлягає частковому задоволенню, а саме: у сумі 24 000 грн.

Також, суд, керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, а також, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, вважав доцільним здійснити розподіл витрат сторони відповідача на надання правової допомоги у розмірі 24 000 грн, що підлягають відшкодуванню на користь відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_4 з позивача по 12 000 грн кожній.

Ухвалені судом рішення зазначеним вимогам відповідають.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Із копії акту від 28 жовтня 2020 року, посвідченого депутатом Тростянецької селищної ради Вінницької області Білик В.В. та сусідами - свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_5 проживав разом із дружиною ОСОБА_1 та дитиною ОСОБА_11 протягом двох років до дня його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 . Його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 від 27 листопада 2015 року та по день смерті. Разом з ним в квартирі був зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Як вбачається з копії відповіді управителя ОСББ «Островського,14» власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 від 2013 року. ОСОБА_5 проживав в квартирі разом зі своєю сім`єю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_12 .

Із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб вбачається, що ОСОБА_5 24 січня 2004 року уклав шлюб з ОСОБА_13 та після укладення шлюбу їй присвоєне прізвище ОСОБА_14 ( а.с.22-23, том 3).

Положеннями статті 12 «Право на шлюб» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р.) визначено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права.

За статтею 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно зі ст. ст.3, 32, 36, 55 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно; шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків; дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

За ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст.24 СК України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Згідно зі ст.27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Як встановлено ст.28 СК України, заява про реєстрацію шлюбу подається жінкою та чоловіком до будь-якого органу державної реєстрації актів цивільного стану за їхнім вибором. Особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими. Заява про реєстрацію шлюбу подається жінкою та чоловіком особисто. Якщо жінка і (або) чоловік не можуть через поважні причини особисто подати заяву про реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену, можуть подати їх представники. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені. Якщо реєстрація шлюбу у визначений день не відбулася, заява про реєстрацію шлюбу втрачає чинність після спливу трьох місяців від дня її подання.

За ст.29 СК України орган державної реєстрації актів цивільного стану зобов`язаний ознайомити наречених з їхніми правами та обов`язками як майбутніх подружжя і батьків та попередити про відповідальність за приховання перешкод до реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч.2 статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.

Судом вірно зазначено, що недійсність шлюбу - це особливий вид сімейно-правової санкції, яка застосовується у випадках порушення передбачених законом умов укладення шлюбу і означає анулювання тих юридичних наслідків, які законом пов`язуються з дійсним шлюбом.

Згідно з ч.1 ст.45 СК недійсний шлюб (стаття 39 цього кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.

Відповідно до ст.42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

За ч.2 ст.41 СК України при вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснено в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст.40 СК України).

Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

При цьому відсутність мети щодо створення сім`ї може стосуватися як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Як зазначено судом, відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад, коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо.

Отже, шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Проте, не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім`ю, яка відповідає всім її вимогам.

На обґрунтування позову позивачка послалася на солідарне невиконання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обов`язків подружжя та відсутність використання прав подружжя, які свідчать про відсутність наміру створення сім'ї та набуття прав та обов`язків подружжя при реєстрації шлюбу, тобто про фіктивність такого шлюбу, адже вона проживала разом з померлим ОСОБА_5 від 06 січня 2008 року однією сім`єю по день смерті останнього.

У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 17.04.2019 у справі №752/2337/16-ц суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей не правового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

У справі №285/720/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що окреме проживання подружжя та не проведення святкової церемонії укладання шлюбу, а також наявність будь-яких фінансових зобов`язань сторін самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним (фіктивним). А припинення сімейних стосунків та наявні конфлікти, які виникають між подружжям, є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.

За ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як передбачено статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами свої посилання про відсутність у осіб (особи), які уклали шлюб, наміру створити сім`ю.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем та її представниками не надано суду достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , укладено шлюб без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

При цьому, твердження позивача та його представника про те, що ОСОБА_5 ніколи не проживав з ОСОБА_4 , не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання шлюбу, укладеного 24 січня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , недійсним з 05 січня 2008 року.

Не підлягали також задоволенню позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 від 06 січня 2008 року, оскільки наявність спільної дитини у сторін та визнання відповідачем батьківства відносно неї не може безумовно свідчити про те, що сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Згідно зі ст.25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року

№11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Так як позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період від 06 січня 2008 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрований 24 січня 2004 року Виконавчим комітетом Шпитьківскьої сільської ради Києво - Святошинського району Київської області (актовий запис №01) на момент ухвалення рішення у справі не розірвано.

Також, суд вірно зазначав, що показання свідків та спільні фотографії ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що померлий перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою від 24 січня 2004 року, шлюб на момент ухвалення рішення суду не розірвано, та позивачем не доведено в судовому засіданні факту проживання однією сім`єю з померлим в період від 06 січня 2008 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , то суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про зміну четвертої черги спадкування на першу чергу спадкування, визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 та усунення від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , оскільки дані вимоги є похідними від вимоги про визнання шлюбу фіктивним.

Щодо оскарження адвокатом Осадчою А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 додаткового рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року, то вірно судом встановлені наступні обставини.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук М.А. про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частину квартири, зміну черговості отримання права на спадкування і визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, визнання шлюбу фіктивним, усунення від права на спадкування за законом.

Встановлено, що 23.02.2023 року представник відповідачів - адвокат Мєстєчкіна О.І., відповідно до положень ст.141 ЦПК України надала заяву, в якій зазначила, що має намір подати докази на підтвердження понесених судових витрат протягом 5 днів з моменту винесення судового рішення, у зв`язку з чим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2024 року питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалось.

22 травня 2024 року представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_4 - адвокат Мєстєчкіна О.І. звернулася до суду з клопотанням про здійснення розподілу судових витрат за результатами розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в особі його законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук М.А., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на частину квартири, зміну черговості отримання права на спадкування і визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, визнання шлюбу фіктивним, усунення від права на спадкування за законом.

За положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що представник відповідачів адвокат Мєстєчкіна О.І. звернулася до суду із заявою про стягнення судових витрат на правничу допомогу у передбачені положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України строки.

Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно вимог ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За ч.1 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі

№ 826/1216/16 (провадження №11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У разі недотримання вимог ч.4 статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Процесуальним законодавством передбачений механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч.5, 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Статтею 141 ЦПК України передбачено вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме, надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник відповідачів - адвокат Мєстєчкіна О.І. надала суду такі документи: копію договору про надання правничої допомоги від 06 серпня 2021 року, укладеного з відповідачкою ОСОБА_4 , копію договору про надання правничої допомоги від 09 серпня 2022 року укладеного з ОСОБА_4 , копії: квитанції №006611 від 09.08.2022 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 09.08.2022 року; квитанції №006642 від 21.12.2022 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 21.12.2022 року; квитанції №006614 від 23.02.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 23.02.2023 року; квитанції №006617 від 29.05.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 29.05.2023 року; квитанції №006621 від 19.06.2023 року на оплату 3000 грн за участь у судовому засіданні від 19.06.2023 року; квитанції №006628 від 14.09.2023 року на оплату 3000 грн за участь у судовому засіданні від 14.09.2023 року; квитанції №006638 від 25.10.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 25.10.2023 року; квитанції №741152 від 07.12.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 07.12.2023 року; квитанції № 741156 від 25.01.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 25.01.2024 року; квитанції № 741161 від 12.03.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 12.03.2024 року; квитанції № 741166 від 08.04.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 08.04.2024 року; квитанції № 741170 від 15.05.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 15.05.2024 року, як докази оплати ОСОБА_4 наданої правової допомоги; квитанції № 006607 від 19.11.2021 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні; квитанції № 006613 від 09.08.2022 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні; квитанції № 006616 від 21.12.2022 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 21.12.2022 року; квитанції № 006620 від 23.02.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 23.02.2023 року; квитанції № 006623 від 29.05.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 29.05.2023 року; квитанції №006629 від 19.06.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 19.06.2023 року; квитанції №006636 від 14.09.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 14.09.2023 року; квитанції №006639 від 25.10.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 25.10.2023 року; квитанції №741151 від 07.12.2023 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 07.12.2023 року; квитанції №741155 від 25.01.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 25.01.2024 року; квитанції №741160 від 12.03.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 12.03.2024 року; квитанції № 741165 від 08.04.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 08.04.2024 року, квитанції №741169 від 15.05.2024 року на оплату 3 000 грн за участь у судовому засіданні від 15.05.2024 року, як докази оплати ОСОБА_4 правової допомоги.

За змістом п.5.1. договору про надання правничої допомоги від 06.08.2021 року, за правову допомогу клієнт сплачує адвокату за участь в судовому засіданні по справі у якості представника замовника - 3000,00 грн, такий самий пункт міститься і в договорі про надання правничої допомоги від 09 серпня 2022 року.

Посилаючись на постанову ВП ВС від 12.11.2019 року у справі №904/4494/18, представник позивача просив відмовити у задоволенні заяви, оскільки представником відповідачів не було надано попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат.

Проте, суд першої інстанції вірно вважав, що неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Отже, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат (правова позиція викладена в постанові ВС від 08.04.2021 року у справі №161/20630/18).

Так, судом встановлено, що представник відповідача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у передбачений ч. 8 ст.141 ЦПК України строк.

Також, суд вірно вважав безпідставними та необґрунтованими посилання сторони позивача на те, що стороною відповідача не надано доказів понесення судових витрат, так як представником відповідача адвокатом Мєстєчкіною О.І. надані відповідні документи, в яких детально все описано, які послуги були надані, який витрачений час на надання таких послуг, а також вартість наданих послуг, а тому суд дійшов вірного висновку про належність та допустимість таких доказів.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

З урахуванням викладеного та з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником відповідача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг (безпосередня участь представника у восьми судових засіданнях, подання інших процесуальних заяв), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, а також з урахуванням заперечень представника позивача проти заявленого до стягнення стороною відповідача розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до вірного висновку в тому, що розмір витрат на оплату послуг адвоката підлягає частковому задоволенню, а саме, у сумі 24 000 грн.

З огляду на вищевикладене, суд, керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, а також, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, вірно вважав доцільним здійснити розподіл витрат сторони відповідача на надання правової допомоги у розмірі 24 000 грн., що підлягали відшкодуванню на користь відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_4 з позивача по 12 000 грн кожній.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в судових рішеннях.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення постановлені з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Осадчої Анни Валеріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2024 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: