ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1994/24 Справа № 201/3838/23 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом виконувача обов`язків керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області, в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути земельну ділянку та відшкодування шкоди, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023року, головуючий у суді першої інстанції Наумова О.С.,

В С Т А Н О В И В:

30 березня 2023року виконувач обов`язків керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області - Прокурор, в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради подав позов в якому виклав вимоги до ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити та повернути державі в особі Дніпровської міської ради самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,2260га в районі будинку АДРЕСА_1 земельна ділянка; інша вимога зводилась до стягнення з ОСОБА_1 шкоди, спричиненої внаслідок самовільного зайняття Спірної земельної ділянки, в загальному розмірі 227 311,14грн.

В обґрунтування позову заявник посилався на те, що ОСОБА_1 самовільно зайняла Спірну земельну ділянку чим спричинила шкоду Дніпровській міській раді, як розпоряднику земельними ділянками комунальної власності, в розмірі визначеному комплексною судово-економічною та земельно-технічною експертизою, що стало предметом кримінального провадження № 0002570 від 23 жовтня 2019року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України за яким з причин закінчення строків притягнення до кримінальної відповідальності Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська в рішенні від 28 листопада 2022року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих обставин.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023року позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції виходив з того, що обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, підтверджено матеріалами кримінального провадження. Закриття судом кримінального провадження і звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих обставин не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати заподіяну нею шкоду, яку було спричинено тим, що остання користувалася Спірною земельною ділянкою, яка використовувалася під майданчик для паркування транспортних засобів площею 2260м2 і такі дії не охоплювалися умовами договору № 319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01 лютого 2018року.

З рішенням суду відповідач ОСОБА_1 не погодилась, в апеляційній скарзі остання висловила вимогу про скасування рішення та закриття провадження у справі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягало в тому, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права щодо цивільної юрисдикції цього спору. Як стверджувала заявник поза увагою суду залишились обставини з приводу того, що за матеріалами кримінального провадження відповідач ОСОБА_1 укладала договір № 319 ОП від 01 лютого 2018року як фізична особа-підприємець та в договорі йшлося про земельну ділянку яка використовувалась для надання послуг автостоянки, тобто в господарській діяльності останньої, і порушення полягало в користуванні земельною ділянкою більшим розміром ніж та яка була предметом правочину.

Праві підстави для скасування рішення суду позивач обґрунтовувала пунктом 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України за змістом якого до юрисдикції господарських судів віднесено спори стосовно речових прав на землю, за умови, що такі спори виникають при здійсненні господарської діяльності суб`єктами господарювання.

Фактично доводи апеляційної скарги зводились до того, що ОСОБА_1 у спірних правовідносинах виступала як суб`єкт господарювання, яка не припинила свою діяльність на час розгляду справи судом, і за таких умов спір у цій справі за суб`єктним складом учасників і характером правовідносин підлягав вирішенню в господарському суді.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив вимоги ОСОБА_1 , обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду дотримано положень чинного законодавства, оскільки в кримінальному провадженні № 0002570 від 23 жовтня 2019року було повідомлено про підозру саме ОСОБА_1 як фізичній особі та щодо неї обвинувальний акт направлявся до суду, і щодо неї як фізичної особи прийняте рішення судом. Також позивач стверджувала, що між сторонами мали місце приватноправові відносини і предмет спору зводився до стягнення шкоди за наслідками кримінального правопорушення, та вирішення таких вимог віднесено до цивільного судочинства і в даній справі мова не йшла про орендні правовідносини.

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника відповідачки адвоката Самуха Анни Олександрівни, за відсутності відповідачки, явка якої є необов`язковою, повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, також пояснення прокурора Риженко Вікторії Олегівни та пояснення представника Дніпровської міської ради Дерило Вадима Геннадійовича, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно Договору № 319 ОП від 01 лютого 2018року «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» фізична особа підприємець ОСОБА_1 отримала від Комунального підприємства «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради в користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної власності в районі будинку АДРЕСА_1 площею 230,0м2 /а.с.28-29/; копія акту приймання-передачі /а.с.29/.

За змістом Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за об`єктом земельної ділянки № 501-ДК/365/АП/09/011-20 від 23 квітня 2020року з виїздом на місце було здійснено огляд та фотофіксацію земельної ділянки в районі будинку АДРЕСА_1 та за результатами перевірки встановлено, що за даним адресом ФОП ОСОБА_1 фактично використовується земельна ділянка площею 0,2490га по розміщенню автомобільної стоянки, 0,2260га з яких без відповідного рішення про її передачу у власність або надання у користування (оренду), та за відсутності вчиненого правочину щодо неї /а.с.30/.

Також згідно інформації викладеної Дніпровською міською радою в листі № 7/11-243 від 31 січня 2023року в Департаменті по роботі з активами Дніпровської міської ради станом на 19 грудня 2022року за результатами пошуку земельної ділянки в районі будинку АДРЕСА_1 не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між Дніпровською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 ; відповідно до листа Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради між комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір на користування майданчиком (площею 230,0м2) за вищевказаною адресою, який розірвано 08 травня 2020року за порушення, також зазначено, що відсутні договірні відносини щодо надання послуг з паркування щодо іншого майданчику (площею 2260м2) з паркування за цією адресою з будь-яким суб`єктом господарювання /а.с.60, 64, 65/.

Висновок експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судово-економічної та земельно-технічної експертизи № 1999/2001/2002-20 від 26 травня 2020року містить відомості про те, що враховуючи, що слідством встановлено самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,2260 га, середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель житлової та громадської забудови за цільовим призначенням відповідно до групи населених пунктів за чисельністю населення складає 56364 (коефіцієнт, що застосовується до населених пунктів обласного значення, міст Києва та Севастополя становить 3; коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі та коефіцієнт функціонального використання земель складають 2,3793 та 2,5 відповідно, а коефіцієнт, що застосовується до населених пунктів, віднесених до курортних не застосовується) - може становити 227 311,14 грн.

Правовстановлювальної документації на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на дослідження не надано, також не надані дані про належність земельної ділянки по АДРЕСА_1 до відповідної категорії земель.

Оскільки навколо будинків АДРЕСА_1 інших майданчиків для паркування транспортних засобів не виявлено, експертом при дослідженні враховується, що майданчик для паркування транспортних засобів, який зазначений у договорі № 319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018 за адресою: АДРЕСА_1 (площею 230м2) та майданчик для паркування транспортних засобів, який зазначений у технічному звіті з встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості 2490м2) за адресою: АДРЕСА_1 , складеного ДП «Центр державного земельного кадастру» приймається одним і тим же майданчиком для паркування (тотожним), який в подальшому при дослідженні експертами буде враховуватися за адресом: АДРЕСА_1 /а.с.31-46/.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2022року встановлено, що ОСОБА_1 в період часу з лютого 2018року по червень 2020року, діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, самовільно зайняла земельну ділянку площею 0,2260га, в районі будинку АДРЕСА_1 , чим завдала матеріальної шкоди інтересам територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, в загальному розмірі 227 311,14грн, суд виходив з того, що мав місце склад кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 197-1 КК України, та на підставі статті 49 КК України звільнив ОСОБА_1 від відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності /а.с.57-58/.

Задовольняючи позов суд першої інстанції зробив висновок про те, що позовні вимоги і предмет спору пов`язані із правами та обов`язками Дніпровської міської ради, та Спірна земельна ділянка вибула із фактичного користування Дніпровської міської ради без волі власника та єдиний спосіб захисту порушеного права зобов`язати ОСОБА_1 звільнити і повернути самовільно зайняту земельну ділянку та стягнути в дохід бюджету територіальної громади міста Дніпра завдану нею шкоду.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності і обґрунтованості рішення, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У даній справі володіння ОСОБА_1 . Спірною земельною ділянкою площею 0,2260га жодним чином не підтверджено та позивач наполягав на неправомірності володіння нею з боку відповідачки, це пов`язував із тим, що Спірна земельна ділянка насправді належить Дніпровській міській раді, право власності якої не припинялось та яка не вчиняла жодних дій щодо передачі її в користування ОСОБА_1 , прокурор наявність позовних вимоги пов`язував із тим, що відповідачка самовільно заволоділа землею без будь-яких правових підстав.

Позивач стверджував про наявність перешкод у здійсненні власником Дніпровською міською радою права користування та розпорядження своєю власністю, оскільки право власності на Спірну земельну ділянку, на час вирішення спору, не поновлено та ОСОБА_1 залишалася фактичним володільцем нерухомого майна без законних підстав.

Стаття 391 Цивільного кодексу України проголошує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаної норми права визначальним є саме встановлення обставин про належність позивачу права власності на Спірну земельну ділянку, користування якою становить предмет спору.

В суді підтверджено, що право користування земельною ділянкою в районі будинку АДРЕСА_1 площею 0,2260га належало Дніпровській міській раді, яка не передавала її в користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , та фактично Спірна земельна ділянка знаходилась в користуванні ОСОБА_1 , яка самовільно зайняла і використовувала її сама. Та з огляду на те, що не були оскаржені висновки суду в цій частині, такі висновки не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду.

Водночас з наявних у суду матеріалів справи вбачається що відповідач ставила під сумнів законність рішення суду першої інстанції з огляду на норми процесуального права щодо предметної цивільної юрисдикції.

Ключові аргументи позивача, висунуті в апеляційній скарзі зводились до того, що відповідачку з Дніпровською міською радою пов`язували відносини оренди земельної ділянки на підставі Договору № 319 ОП від 01 лютого 2018року «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» в якому ОСОБА_1 діяла як фізична особа підприємець та отримала від Комунального підприємства «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради в користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної власності в районі будинку АДРЕСА_1 площею 230,0м2, який використовувався в господарській діяльності.

Однак такі твердження не стосуються предмету спору, зокрема згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2022року в кримінальному провадженні № 0002570 від 23 жовтня 2019року, об`єктом посягання була Спірна земельна ділянка площею 0,2260га та зміст кримінального правопорушення складало самовільне зайняття саме цієї земельної ділянки, чим завдано значної шкоди її законному власнику.

За умовами частини шостої статті 82 ЦПК України, зокрема, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, - ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення.

В контексті вказаних норм прав суд обґрунтовано виходив з того, що в кримінальному провадженні повідомлено про підозру саме ОСОБА_1 як фізичній особі, та за складом даного правопорушення до об`єктивної сторони віднесено питання щодо розміру шкоди спричиненої фізичною особою фактом самовільного зайняття земельної ділянки, що виключає наявність будь-яких правових передумов для зайняття земельної ділянки. Та щодо ОСОБА_1 як фізичної особи саме з таких підстав обвинувальний акт направлявся до суду та прийняте рішення судом

Тож суд першої інстанції відреагував на аргументи заявниці стосовно достовірності та доказового значення правочину та письмових доказів щодо орендних відносин Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 як фізичної особи підприємця та обґрунтовано вважав що зазначені документальні докази не стосуються даного предмету спору є не належними письмовими доказами щодо самовільно зайнятої Спірної земельної ділянки площею 0,2260га і не становлять предмету спору в даній цивільній справі, та ці документальні докази не були вирішальними для розгляду цієї справи.

Також суд обґрунтовано надав важливе значення тому аспекту, що було відсутнє рішення повноважного органу державної влади Дніпровської міської ради спрямоване на передачу в користування ОСОБА_1 саме Спірної земельної ділянки, та держава як власник, в особі органів місцевої влади волю на передачу цієї землі в користування не виявляла, про що зазначена у рішенні суду, яке набрало законної сили, з яким відповідач погодилась, оскільки не оскаржила ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 листопада 2022року.

Водночас узгоджуються із чинним законодавством висновки суду першої інстанції з приводу того, що сам статус відповідачки ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, не породжує жодного правового обов`язку в спірних правовідносинах.

Отже щодо Дніпровської міської ради, в інтересах якого діяв прокурор безспірно підтверджені обставини про належність їй Спірної земельної ділянки площею 0,2260га та спростована юридична презумція права користування ОСОБА_1 на вказане майно.

Разом з тим, з наявних у суду матеріалів справи вбачається, що Спірна земельна ділянка не була повернута власнику і таке рішення не прийнято в ході кримінального судочинства.

За таких умов, за наявності обставин щодо фактичного зайняття земельної ділянки та її використання з боку ОСОБА_1 без жодного права на це нерухоме майно Дніпровська міська рада в інтересах якої діяв позивач, покладаючись на такі відомості обґрунтовано стверджувала про існування перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання Спірною земельною ділянкою.

За конкретних обставин цієї справи, вимоги про зобов`язання звільнити та повернути державі в особі Дніпровської міської ради самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,2260га у спірних правовідносинах є ефективними способами захисту інтересів та права позивача і є необхідними для захисту права власності, Дніпровської міської ради в інтересах якої діяв прокурор, суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку.

Судове рішення, у цій справі, за жодних обставин не може бути протиставлене правовідносинам у яких позивачка брала участь, як сторона правочину, які не стосувалися дій ОСОБА_1 , за які щодо неї здійснювалось кримінальне провадження, оскільки рішення в цій справі не створює для сторін правочину будь-яких правових наслідків і не спричиняє жодного обов`язку для ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця не було жодних процесуальних перешкод для вирішення спору що виник.

Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права та розпорядження своїм майном, з огляду на доведену неправомірність володіння цим майном з боку ОСОБА_1 , - передбачене у чинному законодавстві України.

Власник з дотриманням вимог статті 152 Земельного кодексу України може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, і відшкодування завданих збитків.

За змістом статті 212 ЗК України, самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі без відшкодування витрат, понесених за час незаконного користування ними.

За конкретних обставин у цій справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею без прийняття ним відповідного рішення. Водночас, не підтверджено вираження волі власника Дніпровської міської ради на передачу належної їй земельної ділянки в користування ОСОБА_1 , ніщо не вказує на те, що мало місце втілення волі власника в перехід такого права до відповідача.

Тож Спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом що давало суду правові підстави для повернення такого майна.

Також жодними доказами не спростовано розмір шкоди спричиненої самовільним зайняттям земельної ділянки.

У такий спосіб судом було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявницею апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилався як на підставу своїх заперечень.

Відповідач беззаперечно мала можливість ознайомитися із змістом позовної заяви і матеріалами справи, та саме відповідач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2024року.

Судді: