КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 372/5276/23
Головуючий у суді першої інстанції: Висоцька Г.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року,

встановив:

у жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на частину даної квартири.

У січні 2024 року відповідач звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просила визнати квартиру АДРЕСА_2 , особистою приватною власністю, яка була набута в період зареєстрованого шлюбу за її особисті кошти.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року первісний позов було задоволено, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на частини даної квартири. У задоволенні зустрічних позовних вимог було відмовлено.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року було стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 9 822,40 гривні та витрати на правову допомогу у розмірі 6 137,00 гривень.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та закрити провадження, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_1 посилався на те, що він з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня 2007 року. У шлюбі народились діти - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказував, що він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак на момент звернення до суду з даним позовом шлюб не розірвано. Позивач зазначав, що в період шлюбу сторонами у власність було набуто квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2018 року. Вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя та кошти їх батьків. Враховуючи те, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено, а згоди щодо поділу вказаного майна не досягнуто, просив суд визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_2 її особистою приватною власністю, посилаючись на те, що вказане майно було придбано нею хоча і в період шлюбу, однак за власні кошти. Зазначала, що грошові кошти на придбання квартири були надані їй її батьком ОСОБА_8 , отримані ним від продажу належної йому квартири та отриманих у позику коштів.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року первісний позов було задоволено, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на частини даної квартири. У задоволенні зустрічних позовних вимог було відмовлено.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана у шлюбі і позивач за зустрічним позовом не довела, що таке майно є її особистою приватною власністю. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивач не довів, що квартира була придбана в тому числі за його кошти, а тому вона є її особистою приватною власністю. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) уклали шлюб 06 жовтня 2007 року (а.с.110, том І).

Із копії договору купівлі - продажу квартири від 25 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 придбала трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір укладено за згодою чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., зареєстровано в реєстрі за № 1906 (а.с.154-155, том І).

Спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.12, том.1).

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року, яке набрало законної сили.

Доводи ОСОБА_2 про те, що квартира була придбана нею за особисті кошти, які були отримані в дар від її батька - ОСОБА_8 були предметом перевірки у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При зверненні до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 на підтвердження своїх позовних вимог було надано до суду копію Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 27 березня 2018 року між її батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , відповідно до умов якого ОСОБА_8 відчужив належну йому квартиру АДРЕСА_3 за 109 409 гривень (а.с.40-41, том І). Також ОСОБА_2 було надано копію Договору позики грошових коштів, укладеного між її батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_11 12 квітня 2017 року, відповідно до умов якого ОСОБА_8 отримав у позику грошові кошти в розмірі 150 000 гривень (а.с.42). Посилаючись на вказані докази, ОСОБА_2 зазначала, що грошові кошти від продажу квартири та отримані у позику її батьком були передані їй для придбання спірної квартири. При цьому позивачка не вказувала про те, які саме правовідносини склались між нею та її батьком ОСОБА_8 , чи були грошові кошти їй подаровані чи надані в позику, тощо.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджувала, що грошові кошти на придбання квартири були отримані нею від батька саме у подарунок.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України визначено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень.

До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» належить валюта України грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України. Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України «Про валюту і валютні операції».

В даному випадку ОСОБА_2 ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не було надано доказів на підтвердження передачі їй в дар грошових коштів, належних її батькові. Саме по собі отримання ОСОБА_8 за рік до придбання спірної квартири в позику грошових коштів в розмірі 150 000 гривень не свідчить про те, що спірне майно було придбане саме за ці кошти. Вказане стосується і грошових коштів, отриманих батьком ОСОБА_2 від продажу квартири у березні 2018 року. Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти дарувались ОСОБА_8 . ОСОБА_2 поступово на суми, що не перевищують п`ятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян (не більше 850 гривень), колегія суддів вважає неспроможними. Грошові кошти від продажу квартири у розмірі 109 409 гривень були отримані батьком позивачки за зустрічним позовом 27 березня 2018 року, тобто менше, ніж за місяць до придбання спірної квартири.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем також не було надано доказів про те, що квартира була придбана в тому числі за його кошти, оскільки саме на ОСОБА_2 в даному випадку покладено обов`язок спростування презумпції належності спірної квартири до об`єкту спільного сумісного майна подружжя.

При зверненні з апеляційною скаргою скаржником було заявлено клопотання про витребування інформації про доходи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з жовтня 2007 року .

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанова Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Подане до апеляційного суду клопотання про витребування доказів не містить обґрунтування поважності причин пропуску його подання, а тому задоволенню не підлягає.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Після ухвалення рішення судом представником ОСОБА_1 - ОСОБА_12 26 березня 2024 року було подано до суду докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, просила стягнути сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 гривень.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року було стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 9 822,40 гривні та витрати на правову допомогу у розмірі 6 137,00 гривень.

Вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги первісного позову було задоволено, отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень (фіксовану суму гонорару) та 1 137 гривень за участь в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України судові витрати несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою представник ОСОБА_2 вказував, що позивачем за первісним позовом не було обґрунтовано неподання таких доказів до ухвалення рішення. Однак, такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення суду, оскільки при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу судом було взято до уваги витрати, зазначені позивачем при подачі позовної заяви в розмірі 5 000 гривень, а також витрати за участь у судовому засіданні.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

При розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 своїх заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу не заявляла.

За змістом ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В даному випадку суд першої інстанції виходячи з критерію співмірності, розумності розміру витрат на правничу допомогу з урахуванням складності справи правомірно визначив розмір витрат на правничу допомогу, а тому підстави для скасування додаткового рішення суду в цій частині відсутні. Доводів щодо необґрунтованості стягнення судового збору апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення та додаткове рішення слід залишити без змін.

27 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 про розподіл судових витрат, у якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, на підтвердження понесення яких надала копію довідки-квитанціїї від 26 вересня 2024 року про сплату гонорару в розмірі 20 000 гривень.

В даному випадку колегія суддів апеляційного суду виходячи з критерію співмірності, розумності розміру витрат на правничу допомогу з урахуванням складності справи, вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції 3 000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 14 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді