Номер провадження: 22-ц/813/1259/24
Справа № 523/2064/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Краснопивцева О.К.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Богорела С.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Краснопивцева Олексія Костянтиновича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та стягнення моральної шкоди, в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за договором купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2027 року ОСОБА_2 звернулась до суду із уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказала, що їй та онуці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належала в рівних частках трикімнатна кв. АДРЕСА_1 . Також вказала, що відповідачі ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_1 шахрайським шляхом умовили її продати свою частку для придбання у подальшому більш кращого житла у центрі міста, для спільного проживання та догляду за нею.

29 грудня 2015 року між нею та онукою був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким вона продала належну їй на праві власності 1/2 частку вказаної квартири за 208 802 грн.

Згодом, 23 лютого 2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продали квартиру третім особам за 33 000 доларів, що еквівалентно 891 000 грн.

Посилаючись на те, що вона грошей від відповідачів за продаж своєї частки квартири не отримувала, залишилась без житла, у зв`язку з чим проживає в геріатричному будинку- інтернаті, ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 :

- 445 500 грн за договором купівлі-продажу від 29.12.2015 1/2 частки її квартири;

- 250 000 грн на відшкодування моральної шкоди, спричиненої тим, що укладаючи зазначений договір купівлі-продажу вони не заплатили їй грошові кошти за її частку квартири.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 208 802 грн за договором купівлі-продажу №3027 від 29.12.2015 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , та грошові кошти у розмірі 150 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 судові витрати у вигляді судового збору в загальному розмірі 3 850 грн, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та розподілу судових витрат скасовано. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 3 850 грн. В решті рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ОСОБА_2 залишено без зміни.

Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року у нескасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року.

В обґрунтування заяви вказано, що 29 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та її онукою ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу №3027 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат загальною площею 64 кв.м.

Згідно п. 2 Договору купівлі-продажу, продаж вчинено за 208 802 гривень. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. Сторони домовилися про такий порядок проведення розрахунків за цим договором: - грошові кошти у сумі 208 802 грн сплачені продавцю ОСОБА_2 покупцем ОСОБА_4 до підписання цього договору в повному обсязі в безготівковому порядку, зокрема шляхом переказу коштів з поточного рахунку фізичної особи-покупця на поточний рахунок фізичної особи-продавця, що підтверджується платіжним дорученням №58126835. виданого ТВБВ філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.12.2015, копія якої знаходиться у справах приватного нотаріуса. Продавець стверджує, що повністю одержав від покупця вищевказані грошові кошти і своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продану частку квартири, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку.

Отже, сторони уклали договір купівлі-продажу, домовились щодо всіх його істотних умов, в тому числі ціни і порядку розрахунку, який виконали до моменту підписання договору, що й зафіксовано у вказаному договорі.

Також, вказано про те, що, ухвалюючи рішення, суд прийшов до висновку, що позивач зі свого боку повністю виконала свою частину домовленості, передавши ОСОБА_4 за договором купівлі - продажу належну їй частку квартири, однак відповідачі скориставшись довірою позивача, яка є людиною похилого віку, свої зобов`язання не виконали, грошові кошти не повернули. При цьому суд виходив з того, що співвідповідачка (яка є онукою позивачки) такі обставини визнала, а жодних доказів перерахування грошових коштів матеріали справи не містять.

Представник ОСОБА_1 також зазначив про те, що 10 червня 2020 року при ознайомленні із матеріалами цивільної справи №523/7309/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 .. ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу стало відомо про те, що у справі наявні платіжні документи, надані приватним нотаріусом з матеріалів нотаріальної справи, які підтверджують факт перерахування грошових коштів за квартиру, а також факт сплати продавцем податку з отриманих коштів.

На підставі викладеного вбачається, що не має підстав для стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 208 802 гривень за договором купівлі-продажу №3027 від 29.12.2015 на 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року - залишено без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 208 802 гривні за договором купівлі - продажу по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та стягнення моральної шкоди - залишено в силі.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Краснопивцев О.К., звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року, задовольнити заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 208 802 грн, та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Відповідачу ОСОБА_4 судові повістки-повідомлення неодноразово надсилались на відому суду адресу місця її проживання та на адресу місця її реєстрації, згідно інформації з Єдиного державного демографічного реєстру, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.

У справі «Гарячий проти України» (заява №43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 не надала відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, та враховуючи, що судова повістка-повідомлення про судове засідання була направлена ОСОБА_4 листом рекомендованою кореспонденцією на єдину відому суду її адресу, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Краснопивцева О.К., який підтримав доводи апеляційної скарги й просив її задовольнити, та представника ОСОБА_2 - адвоката Богорела С.В., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, та просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Зазначені конституційні положення відображено також в статті 18 ЦПК України, згідно із якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)).

В Рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами регулюється главою 3 ЦПК України.

Так, згідно вимог ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 208 802 грн за договором купівлі-продажу №3027 від 29.12.2015 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , та грошові кошти у розмірі 150 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 судові витрати у вигляді судового збору в загальному розмірі 3 850 грн, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, яка є особою похилого віку, будучи введеною в оману своєю онукою та її чоловіком, залишилась без єдиного житла та, починаючи з 2016 року вимушена проживати у притулках та будинках-інтернатах, що підтверджується штампами у паспорті позивача, а саме: 22 січня 2016 року її знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , згодом 29 квітня 2016 року її місце проживання зареєстровано: АДРЕСА_3 , а з 27 липня 2018 року місцем проживання позивача є: АДРЕСА_4 . Таким чином, позивач із 23 лютого 2016 року піддавалася як моральним так і психологічним стражданням зі сторони відповідачів, які виразилася у залишенні останніми позивача без місця проживання та засобів існування. З урахуванням принципу розумності та справедливості, враховуючи характер та обсяг душевних, фізичних, емоційних страждань, які зазнала позивач, що спричинені втратою житла, які виражаються у душевних та психічних стражданнях, і, як наслідок, у порушені звичайного способу життя, що беззаперечно призвело до змін у психо-емоційному стані, а індивідуальні-психологічні прояви перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості, що у свою чергу завдає їй моральних страждань, суд вважав за можливе та необхідне стягнути солідарно з відповідачів, на користь позивача 150 000 грн, у порядку відшкодування моральної шкоди, оскільки такий розмір відшкодування є адекватним, справедливим та відповідатиме моральним стражданням позивача.

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та розподілу судових витрат скасовано. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 3 850 грн. В решті рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь ОСОБА_2 залишено без зміни.

Суд апеляційної інстанції, виходив із того, що зі змісту договору купівлі-продажу від 29 грудня 2015 року вбачається, що він укладений за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 (тобто в інтересах сім`ї), що ОСОБА_4 сплачено грошові кошти у сумі 208 802 грн, ОСОБА_2 до підписання договору у повному обсязі у безготівковому порядку, зокрема шляхом переказу коштів із поточного рахунку фізичної особи-покупця на поточний рахунок-продавця. Разом з тим жодних доказів перерахування таких коштів матеріали справи не містять. Крім того, письмовими поясненнями ОСОБА_4 підтверджено, що ОСОБА_2 гроші за продану частку своєї квартири не отримала. Перед укладенням 23 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 дав нотаріальну згоду на вказаний правочин своїй дружині, зазначивши, що частка цієї квартири придбана ними у зареєстрованому шлюбі, за їхні спільні сумісні кошти. Договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири позивача від 29 грудня 2015 року укладений в інтересах сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .. Ця частка 23 лютого 2016 року відчужена одним із подружжя зі згоди іншого також в інтересах цієї сім`ї. За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про солідарний обов`язок відповідачів, зокрема, ОСОБА_1 , відшкодувати позивачу 208 802 грн за договором купівлі-продажу від 29.12.2015 за №3027. Проте суд першої інстанції помилково стягнув з ОСОБА_1 моральну шкоду та судові витрати. Умови договору купівлі-продажу від 29.12.2015 за №3027 не передбачали стягнення моральної шкоди за несвоєчасний розрахунок за цим договором, правових підстав для стягнення моральної шкоди з ОСОБА_1 немає. Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є законним представником дитини-інваліда - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже, він, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року у нескасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін.

В обґрунтування заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року ОСОБА_1 вказує, що відповідно до умов договору купівлі-продажу №3027 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та її онукою ОСОБА_4 , продаж вчинено за 208 802 грн.

Сторони домовилися про такий порядок проведення розрахунків за цим договором: - грошові кошти у сумі 208 802 гривень сплачені продавцю ОСОБА_2 покупцем ОСОБА_4 до підписання цього договору в повному обсязі в безготівковому порядку, зокрема шляхом переказу коштів з поточного рахунку фізичної особи-покупця на поточний рахунок фізичної особи-продавця, що підтверджується платіжним дорученням №58126835, виданого ТВБВ філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.12.2015.

ОСОБА_1 вказує, що про наявність платіжного доручення №58126835, виданого ТВБВ філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.12.2015, яке підтверджує факт перерахування грошових коштів за квартиру, він дізнався лише 10 червня 2020 року при ознайомленні із матеріалами цивільної справи №523/7309/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Суд першої інстанції залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року, вказавши, що платіжне доручення №58126835 від 29.12.2015, не є нововиявленою обставиною у розумінні ст. 423 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки як вбачається із матеріалів справи, в касаційній скарзі на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року та на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, ОСОБА_1 посилається на наявність платіжного доручення №58126835, виданого ТВБВ філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.12.2015, що підтверджує, те що продавцю ОСОБА_2 покупцем ОСОБА_4 в повному обсязі в безготівковому порядку передано кошти за продану частку квартири (т. 2 а.с. 7-11).

Однак, постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2018 року у нескасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишено без змін.

Верховний Суд вказав, що ОСОБА_4 , за нотаріально посвідченою згодою свого чоловіка ОСОБА_1 , придбаваючи 1/2 частини належної ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , на виконання вимог закону та умов договору не передала продавцю грошові кошти у сумі 208 802 грн, тому суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів вартості придбаної ОСОБА_4 у ОСОБА_2 частини квартири.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що суди вірно встановили, що ОСОБА_2 не отримувала грошових коштів, оскільки позивач надала докази про те, що на її поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ТВБВ № 10015/0551 філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», грошові кошти за відчуження нею 1/2 частини квартири не надходили, а отже, умови договору купівлі-продажу від 29.12.2015 не виконані в повному обсязі.

Також зазначено, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів щодо встановлених обставин справи. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник (т. 2 а.с. 64-68).

Таким чином, платіжне доручення №58126835 від 29.12.2015, видане ТВБВ філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» не є нововиявленою обставиною у розумінні ст. 423 ЦПК України, оскільки на таку обставину ОСОБА_1 посилався в касаційній скарзі, така обставина була оцінено Верховним Судом у процесі розгляду справи, та винесена постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 ..

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи (п. 1 ч. 4 ст. 423 ЦПК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білик В.В. копію нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі-продажу від 29.12.2015 за реєстром №3027, в якій міститься платіжне доручення №58126835, видане ТВБВ філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.12.2015, однак на думку апеляційного суду в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Крім того, матеріали справи містять копію платіжного доручення №58126835, виданого ТВБВ філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 29.12.2015 (т. 3 а.с. 11).

Інших підстав необхідності витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білик В.В. копії нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі-продажу від 29.12.2015 за реєстром №3027, заявником не наведено.

Задоволення судом заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами всупереч вимогам ЦПК України порушує принцип правової визначеності та право заявника на доступ до правосуддя, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950).

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) від 19.02.2009 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно із цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX)

Крім того, апеляційний суд зазначає, що прецедентна практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (Рішення Суду у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначені обставини, на які посилається ОСОБА_1 у своїй заяві, не є нововиявленими обставинами в розумінні чинного законодавства України, в тому числі передбаченою ст. 423 ЦПК України, а тому не є підставами для перегляду рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зводяться до непогодження із висновком суду першої інстанції та тлумаченні норм чинного законодавства на власний розсуд.

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Краснопивцева Олексія Костянтиновича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 14 жовтня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк