ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4765/24 Справа № 183/6215/23 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Косовської А.О. на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.08.2022 року належить частина житлового будинку та частина земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Інші частки зазначеного будинку та земельної ділянки належать відповідачці ОСОБА_2 ..

Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 почала чинити перешкоди позивачу у користуванні належним йому спадковим майном, а саме перешкоджати останньому у доступі до подвір`я та будинку. У зв`язку із чим позивач неодноразово звертався із відповідними заявами до правоохоронних органів про порушення його прав, однак у притягненні відповідачки до відповідальності йому було відмовлено.

ОСОБА_1 є інвалідом першої групи, отримує невелику пенсію. Отримавши у спадок частку земельної ділянки позивач мав намір вирощувати овочі, а також мав намір здавати свою половину житлового будинку. Між тим, вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном позивач не має змоги, оскільки в цьому йому своїми протиправними діями перешкоджає ОСОБА_2 , чим порушує його право на вільне користування приватною власністю.

Просив усунути перешкоди у користуванні належною йому частиною житлового будинку та частиною земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання доступу до будинку і земельної ділянки.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовно обставини справи. ОСОБА_1 неодноразово викликав поліцію з метою захисту власних прав у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 всіляко перешкоджала користуватись належним йому майном. Під час допиту ОСОБА_2 в якості свідка вона повідомила, як вхідні ворота так і вхідні двері до будинку обладнані замками. Вільний вхід до подвір`я домоволодіння та будинку відсутній, ключі від домоволодіння знаходяться у неї і позивачу вона їх не передавала. Аналогічні показання надала свідок з боку позивача ОСОБА_3 , на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та його представник -адвокат Косовська А.О.. ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що

свідчить рекомендоване повідомлення про вручення повістки. В заяві ОСОБА_2 просить відкласти розгляд справи у зв`язку із перебуванням її та її представника у відрядженні. Розгляд справи призначався на 13 серпня 2024 року, про що ОСОБА_2 була направлена повістка з рекомендованим повідомленням про вручення.(а.с.106). За заявою представника ОСОБА_1 -адвоката Косовської А.О. розгляд справи було відкладено на 03 вересня 2024 року. ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного повідомлення та рекомендоване повідомлення про вручення повістки(а.с.115). За заявою ОСОБА_2 розгляд справи було відкладено на 15 жовтня 2024 року для пошуку захисника (а.с.117-119). ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного повідомлення та рекомендоване повідомлення про вручення повістки(а.с.124). 14 жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернулася із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із відрядженням її та її захисника, при цьому ніяких доказів укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом не надано і не надано доказів про відрядження.

Згідно статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Встановлено, що розгляд справи призначався на 13 серпня 2024 року, 03 вересня 2024 року та 15 жовтня 2024 року. ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлялася завчасно належним чином. Для укладення договору про надання правової допомоги мала достатньо часу, однак доказів укладення такого договору не надала.

Колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню. Причина, на яку посилається ОСОБА_2 в клопотанні не є поважноюта спрямована на безпідставне затягування розгляду справи. Вона мала можливість укласти вчасно договір про надання правової допомоги та викласти свої заперечення у відзиві на апеляційну скаргу, чим вона не скористалася. Її неявка при належному повідомленні про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідачка позбавила позивача права користування житловим приміщення, яке перебуває у їх спільній частковій власності. Жодного доказу, який би свідчив про наявність неправомірних перешкод позивачу зі сторони відповідачки у здійсненні законного права на користування житловим приміщенням, перешкод у доступі до будинку суду не подано.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ріхтер Н.В, ОСОБА_1 є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 та частки земельної ділянки

площею 0,2500 га, кадастровий номер :07:001:0018, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1

Свідоцтво на іншу половину домоволодіння та іншу половину земельної ділянки видане ОСОБА_2 . Зазначене, також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Тобто сторони є співвласниками будинку АДРЕСА_1 ..

Відповідно довідки МСЕК 16.02.2023 року ОСОБА_1 встановлена 1 група інвалідності безстроково по зору, потребує постійної сторонньої допомоги.

Згідно довідки № 27, виданої квартальним комітетом 23 січня 2023 року, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_2 , без відповідної державної реєстрації, являється інвалідом ІІІ групи,проходить комісію на 1 групу по зору та потребує фінансової підтримки.

31 жовтня 2022 року до Новомосковського РВП надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій позивач просить притягнути до відповідальності гр. ОСОБА_2 , яка не вживає заходи щодо виконання свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вказані відомості до ЄРДР внесені не були, оскільки в даному випадку цивільно-правові відносини відносно розподілу спадщини, вирішуються в судовому порядку згідно чинного законодавства України, наведене підтверджується висновком ст. ДОП СДОП ВП Новомосковського РВП ГУНП в Дніпропетровській області капітана поліції Барінова В.А. від 29 листопада 2022 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він не має доступу до своєї частки нерухомості у зв`язку із тим, що відповідачка не пускає його ні на подвір`я, ні до будинку, ні до земельної ділянки.

Будучи допитаною в судовому засіданні, ОСОБА_2 , не визнаючи позовні вимоги, підтвердила, що вхідні ворота та вхідні двері до будинку мають замки. Ключі від домоволодіння знаходяться у неї і позивачу вона їх не передавала.

З приводу перешкоджання позивачеві в доступі до його власності з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 31 жовтня 2022 року звертався з заявою до поліції.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Спірний будинок та земельна ділянка належать позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, ОСОБА_1 , як власнику 1/2 частки будинку та земельної ділянки, відповідачем чиняться перешкоди у користуванні ними, чим порушено його права, які підлягають захисту шляхом усунення перешкоди у користуванні його власністю, шляхом надання позивачеві доступу до будинку та земельної ділянки.

При цьому слід звернути увагу, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення свідчить про наявність таких перешкод, що спростовує висновки суду першої інстанції у частині недоведення ОСОБА_1 своїх позовних вимог.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового

рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин є підстави для задоволення апеляційної скарги, при ухваленні судового рішення судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції ,то є підстави для зміни розподілу судових витрат.

При звернені до суду першої інстанції з даним позовом позивач повинен був сплатити судовий збір в сумі 1073,40 грн. та при звернення з апеляційною скаргою-1610,40 грн.

Позивач є інвалідом 1 групи та звільнений від сплати судового збору. Позовні вимоги його задоволені, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 2684 грн..

Керуючись ст. ст.367, 368, 376,382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Косовської А.О. задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :07:001:0018, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які чиняться ОСОБА_2 , шляхом надання доступу до будинку та земельної ділянки.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір на користь держави в сумі 2684 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: