Номер провадження 2/754/959/24
РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання - Титар Г.А.,

за участі:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: адвоката Моргуна Д.М..

розглянувши у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором позики та коштів за порушення грошового зобов`язання та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у жовтні 2023 р. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором позики та коштів за порушення грошового зобов`язання.

Ухвалою від 07.11.2023 суд призначив судове засідання для розгляду справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 04.12.2023 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Протокольним рішенням від 18.12.2023 суд прийняв зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, об`єднав зустрічний позов в одне провадження з первісним позовом та призначив в об`єднаній справі підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження.

Первісний позов позивач обґрунтовував тим, що позивач та відповідач 22.10.2020 уклали договір позики, предметом якого було те, що ОСОБА_2 взяла в борг у позивача грошові кошти у сумі 80 000,00 грн., строк повернення встановлений до 01.11.2021. Відповідач свої зобов`язання не виконала. Частиною 1 ст. 1049 К України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позику строк та в порядку, що передбачені договором. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 ст. 625 ЦК України). Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Частиною 1 визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У другій частині зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач не виконала вимоги договору позики, борг не повернула, позивач був вимушений звернутися до суду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Буші Н.Д. від 02.11.2022 було відкрито провадження у справі № 754/9682/22. 16 лютого 2023 заочним рішенням позовну заяву позивача задоволено. Відповідач ОСОБА_2 працює головним бухгалтером в навчальному закладі і щоб їй на роботу не приходили виконавчий лист про стягнення з неї судового збору, то позивач в кабінеті судді ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн., щоб вона сплатила судовий збір, а також сказав відповідачу , щоб вона передала позивачу квитанцію про сплату судового збору. ОСОБА_2 передала квитанцію позивачу, але не сподівано для позивача, він отримав заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 16.02.2023. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2023 вищевказане заочне рішення суду було скасовано і справу було призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 06 червня 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на позов, в якому вказала, що ніколи не бажала та не укладала договір позики, як і будь-які інші договори з громадянином ОСОБА_1 . Також вказала, що підпису на договорі позики не ставила. Ознайомившись з відзивом, позивач на підготовчому засіданні подав клопотання про залишення позову без розгляду. 03.07.2023 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва позовна заява залишена без розгляду. Свою заяву про залишення позову без розгляду мотивував тим, що він має намір звернутись до експертної установи, щодо проведення судово-почеркознавчої експертизи, а також про те, що позивач буде звертатись до правоохоронних органів на предмет вчинення ОСОБА_2 шахрайських дій відносно нього. 07.09.2023 позивач звернувся до ТОВ «Київський експертно-дослідницький центр» з заявою про проведення почеркознавчої експертизи та уклав відповідний договір. Для експертного дослідження надав оригінал договору позики від 22.10.2020 та документи зі зразками підпису ОСОБА_2 . Відповідно до висновку експерта № 16045 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_1 , який складений 14.09.2023 підпис від імені ОСОБА_2 , що міститься в рядку з рукописним записом ОСОБА_2 у договорі позики від 22.10.2020, укладеному від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виконаний самою ОСОБА_2 . За проведення експертизи позивачем було сплачено 9 090,00 грн. 25.09.2023 позивач подав заяву до Деснянського УП ГУНП в м. Києві про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України громадянкою ОСОБА_2 . Відомості до ЄРДР внесені не були. Ухвалою слідчого-судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2023 скаргу позивача на дії посадових осіб деснянського УП ГУНП в м. Києві щодо не внесення відомостей до ЄРДР задоволено. В зв`язку з тим, що тривають інфляційні процеси, то згідно з довідкою Головного управління статистики у м. Києві від 02.10.2023 у період з листопада 2020 по серпень 2023 включно індекс інфляції склав 145,9 відсотків. Не виконання відповідачем зобов`язань згідно рішення суду в сумі 80 000,00 грн. нанесло позивачу такі збитки: Індекс інфляції від суми боргу в розмірі (80 000,00 грн. * 145,9%) - 80 000,-00 грн. = 116 720,00 грн. Три відсотка річних = 80 000,00 грн. * 3% = 2 400,00 грн. на рік, за один місяць = 2 400,00 /12 = 200,00 грн. Період з листопада 2020 по серпень 2023 становить - 34 місяці, тобто 200,00 грн. * 34 місяці = 6 800,00 грн. Сумарно збитки з урахуванням індексу інфляції та 3% річних складає 116 720,00 грн. + 6 800,00 грн. = 123 520,00 грн. Таким чином, сумарно заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 80 000,00 грн. + 123 520,00 грн. + 9 090,00 грн. = 212 610,00 грн. яку просить стягнути з відповідача та витрати по сплаті судового збору.

Зустрічний позов відповідачка обґрунтовувала тим, що жодного наміру укладати будь-яких договорів ні з відповідачем (позивачем по первісному позову) ні з ким би ще іншим, а тим більше отримувати по них кошти в неї не було і на даний час також немає. Відповідач не є для позивача близькою людиною, хоча з самого знайомства намагається викликати у неї довіру та пропонував свої послуги буквально у всьому, чим вона займалась. З початку 2019 року відповідач без будь-яких прохань позивача чи пропозицій приходив до позивача на роботу, представившись юристом, обіцяв прискорити розгляд справи про розірвання шлюбу, який на той момент перебував на розгляді у Деснянському районному суду м. Києва (справа № 754/7483/18 суддя Грегуль О.В.) та іншим чином проявляв свою зацікавленість у її житті. Починаючи з кінця травня 2019, як тільки відповідач вивідав у позивача, що вона дозволила колишньому чоловіку продати спільно нажите майно, а саме автомобіль Ніссан, він сказав, що тепер не дасть її вводити в оману і буде постійно контролювати, щоб колишній чоловік не забрав у неї інше майно. Побічно, відповідач примушував її подати позов на аліменти зазначаючи, що від неї потрібно лише підписати позов, який він сам складе, але вона не погоджувалась, оскільки боялась нових фізичних розправ. При цьому на судові засідання по розлученню, відповідач приходив самостійно, без її запрошень і сидів у засіданнях не приймаючи у них участі. Приходив він постійно і до неї на роботу. Тодішній її керівник видав позивачу попередження про накладання адміністративного покарання, якщо візити ОСОБА_1 не припиняться. Дізнавшись про заборону відповідач перестав приходити, але почалися постійні дзвінки з порадами та вказівками, як потрібно правильно себе вести та розмови про те, що він мене не покине, що вона йому подобається та він буде допомагати. Весь час, відповідач приносив їй якісь зразки документів та диктував, як правильно складати процесуальні документи до суду та писати листи в поліцію та інші органи та установи. Позивачка довіряла йому, а враховуючи необхідність постійного догляду за батьком, дітьми та брудне розлучення з чоловіком я взагалі перестала контролювати ситуацію. Перебуваючи у скрутному моральному та душевному стані, позивачка навіть була рада, що є особа, яка підказує, як складати документи, як їх подавати та куди, а деякі і сам складав та надавав для того, що позивачка переписувала. Саме тому, враховуючи вік відповідача та його допомогу, позивачка прислухалася до його порад. Проте в кінці літа відповідач зазначив про те, що він сам подасть на аліменти і буде все вирішувати так, що навіть чоловік не дізнається. В той же час колишній чоловік вже тероризував позивачку з приводу продажі приватного будинку, який вони називали дачею, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка не погоджувалася на будь-які дії з вказаною нерухомістю. Дача була куплена у шлюбі та оформлена на позивачку. Вона весь час відкидала пропозиції ОСОБА_1 якимось чином надурити колишнього чоловіка, який кожен раз все більше і більше наполягав. На початку осені, як вже вище згадувалося, в позивача почалися панічні атаки. Фактично починаючи з 2020 і до травня 2021 вона була як в тумані, можливо від ліків та горя, а можливо просто зі страху за своє життя та життя її доньок. При цьому, відповідач не перестав вказувати, що позивачу необхідно думати про дітей, тобто посилював її страхи та подати на аліменти. Для того, щоб трохи відтермінувати час, позивач погодилася, але сказала, що не знає як це зробити. Відповідач запевнив, що позивачу не потрібно ні чого робити, він все зробить сам, враховуючи її стан. Позивачу лише потрібно було підписатись. Більш того, відповідач зазначив, що оскільки вона йому довіряє то він і сам зможе від її імені підписатися, але правильно буде, якщо підпис поставить вона. Запропонував, щоб позивачка підписала листок, а він підставить текст, але позивачка відмовилась. Тоді відповідач зазначив, що просто допоможе в складанні правильних документів. Так відповідачем було запропоновано скласти документ який би вказав, колишньому чоловіку, що він не може претендувати на дачу. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки. Відповідач попросив о зустрічі. Під час зустрічі відповідач зазначив, що його план має спрацювати і потрібно подавати на аліменти і оскільки ми в суді то можемо понаписувати документи і він їх подасть. Позивачка погодилась. Крім того, відповідач зазначив, що потрібно підписати формальний договір позики і запропонував описати всю ситуацію в документі, який направити через соц. мережі колишньому чоловіку. Відповідач неодноразово вже пропонував позивачці укласти фіктивний договір позики, а вона відмовлялась. Він знову пояснював, що вказаний договір не буде мати юридичної сили бо позивачка в нього не бере гроші, а вже складений без мети досягнення певних цілей, а так про людське око, щоб налякати позивача колишнього чоловіка. Виходячи з таких доводів позивачка погодилася написати такий документ враховуючи наявність у нього юридичної освіти. Відповідач визвався продиктувати позивачу зміст такого документа, щоб це виглядало переконливо. Отже позивачка не мала наміру отримати від відповідача кошти і не отримувала жодних коштів не до підписання договору та після, за виключенням грошей наданих їй не зрозумілою метою при судді ОСОБА_3 взагалі не пам`ятає, що вона підписала і чи підписувала вказаний договір. Так як перед підписом вона спитала, а навіщо її підпис, якщо потрібно лише налякати. Крім того, відповідач сказав позивачці пиши взяла, я відповіла, що я нічого не брала, тоді він сказав закресли. І почав знову диктувати, що це неправда. ОСОБА_1 сказав ти пиши і продиктував, що 80 000,00 грн. позивачка повинна йому повернути до 01.11.2021. На зауваження позивачки, що це обман колишньому чоловіку. Відповідач зазначив, що вони тільки сфотографуємо і відправимо колишньому чоловіку, щоб він відчепився від позивачки та дітей, а сам документ знищимо. Та я не пам`ятаю чи погодилася підписати чи ні, лише згадує, що відповідач знов повторював, що це не має юридичної сили, що грошей позивачка не бере, що це навіть не договір, а так пугалка для колишнього. Потім відповідач сказав залишити місце і розписатися. Позивачка сказала, що вони домовлялися, що вона не буде розписуватися., тоді відповідач сказав, напиши, що це договір позики, бо неможна щоб документ не мав назви та напиши своє прізвище з ініціалами, колишній чоловік має побачити, що це ти писала. Позивачка так і зробила. Позивачка пам`ятає, що їй передзвонив колишній чоловік і почав погрожувати, що вона позбавила його дачі. Очевидно він побачив пересланий документ і він дійсно відчепився від позивачки. Позивачка раділа, що накінець позбулася його погроз. Після цього позивачка забула про цей договір, бо подумала, що він знищений. І коли відповідач почав говорити позивачу, що може скористатися ситуацією, позивачка не могла зрозуміти про що він говорив. Позивачка до останнього вірила у добропорядність та дружні наміри ОСОБА_1 і не сумнівалася в його порядності. Однак отримавши заочне рішення, позивачка зрозуміла, що він її ошукав. Вона лише після отримання заочного рішення згадала, що нею писалося щось таке та чому він його не знищив, як вони домовлялися, вона не розуміє і зараз. Беручи до уваги відсутність у позивача юридичної освіти, яка зі слів відповідача, є в нього, позивачка була ним ошукана, при цьому, відповідач використовував стан здоров`я позивача та її довіру з метою введення її в оману, направлену на не усвідомлення значення своїх дій а також здійснював дії щодо приховування обставин, які мають істотне значення. Отже навіть якщо вважати, що договір позики укладений, хоча грошових коштів вона не отримувала, то він є не чинним, бо саме її волевиявлення відсутнє в ньому. Так відповідач здійснює суперечливу поведінку та використовує права на зло. Це випливає з пропозиції відповідача, а саме, повернути позивачу договір після задоволення його бажання або виправдовуватися у суді. Так, у справі № 754/5841/17 Верховним Судом України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначалося про використовування учасниками цивільно-правового інструментарію (процесуальних хитрощів) для зумовлення настання негативних наслідків. Таким чином можна стверджувати, що поданий в матеріали справи договір позики не відповідає вимогам законодавства, а саме, не укладений позивачем вільно і не відповідає їїї внутрішній волі. Більш того, договір укладений з недодержанням форми, тобто без врахування її волі щодо нотаріального посвідчення, а також з наявними закресленнями та помарками, що має наслідком його недійсності. Більш того за вказаним договором не відбулося переміщення грошових коштів про які зазначено в договорі. Тобто, договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а є удаваним правочином. Підтвердженням цьому, є відсутність документа про отримання коштів позивачем. При цьому, сам відповідач зазначає в первісному позові посилаючись на ст. 1047 ЦК України, що на підтвердження укладення договору позики та його умов має бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Дійсно, саме документ, що посвідчує передачу визначеної кількості грошей чи речей є документом, що підтверджує наявність реального, а не удаваного правочину. Таким чином матеріали справи не містять підтверджуючих документів про отримання грошових коштів. Таким чином, має місце неукладеність договору у зв`язку з численними порушеннями діючого законодавства. Тобто наданий відповідачем суду на його думку договір є нікчемним. Так, ч 2 ст. 215 ЦК України чітко зазначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Підкреслює, ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Натомість, як було викладено вище, змісту даний договір не містить, а якщо додати, що не відбулося волевиявлення учасника правочину, відповідачки по первісному позову, а саме, все написане у так званому договорі точно писалося під диктування відповідача, тобто без її вільного бажання та точно не відповідало її внутрішній волі. Крім того, правочин не вчинений у формі, встановленій законом та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однозначно можна вказувати на неукладеність/нікчемність правочину. Недійсність даного правочину згідно п. 1 ст. 215 ЦК України випливає з недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 3, 6 ст. 203 ЦК України, тобто без спрямування на настання реальних наслідків правочину, без вільного та відповідаючого волевиявлення обох сторін щодо умов правочину та порушенням форми правочину та суперечить інтересам інших осіб. Таким чином, відповідачем у договорі позики навмисно виписані умови таким чином, щоб ввести другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, позивач, як особа, яка вчинила правочин, добросовісно помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, внаслідок таких дій1 відповідача за цим позовом, оскільки, ним було зазначено, що договір знищено. Натомість, істотне значення має помилка щодо самої природи правочину, а також прав та обов`язків сторін властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. В даному випадку неотримання грошових коштів та інші обставини, що викладені вище не знизили, а взагалі позбавили позивача можливості щось вчинити за договором. Оскільки позивачка не може повернути те, якого не отримувала. На даний час, позивачка стверджує, що це умисна, тобто цілеспрямована, дія відповідача за цим позовом, оскільки його дії це підтверджуються ставленням відповідача до свого діяння та наявності прямого умислу.

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 посилався на те, що вважає зустрічний позов є не обгрунтованим, та не підлягає задоволенню, позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно-родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України) Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для кого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За приписами ст. 208 ЦК України, У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування позовних вимог за первісним позовом або доказів того, що договір позики був укладений нею під впливом обману, насильства або під впливом тяжкої обставини, ОСОБА_2 у зустрічному позові не вказала. Зазначене дає правові підстави для висновку, що ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 порушені вищевказані норми права щодо повернення позики.

18.01.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов, в якому відповідач за первинним позовом, позивач за зустрічним позовом вказала, що відзив не містить заперечень проти поданого позивачкою вимог відповідно до фактичних обставин справи В даному випадку відсутні всі необхідні складові для визнання договору чинним, починаючи з свободи договору та закінчуючи його текстувальним аналізом. Так про яку свободу договору можна говорити, якщо позивачка фактично була примушена, шляхом обману, з використанням її хворобливого стану, написати те, що викладено на папері, отже не було вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору та форми договору. Виходячи з викладеного вище можна засвідчити наступне. Відзив не містить доказів того, що поданий відповідачем документ - договір позики відповідно умовам, які висуваються для визнання його належним документом та за необхідних перелічених у ст. 203 ЦК України вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Беручи до уваги, а також враховуючи інші обставини справи, викладене у зустрічному позові , а саме, тиск на позивачку, її неналежне психічне здоров`я, також неврівноважений емоційно-душевний стан у зв`язку з втратою батька, інші негаразди, написання нею незв`язаного тексту з незрозумілим висновком не може визнаватися процесом укладання договору. Таким чином, враховуючи те, що договір фіктивний (удавний) та укладений під впливом обману в результаті неналежних дій відповідача, а саме: його умисних дій, які виразилися у навмисному введені ОСОБА_2 в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, використання неналежного психічного емоційно-душевний стану позивачки, зазначений відповідачем договір позики має бути визнаний недійсним.

Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК Українивстановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

На підставі статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд прийшов до наступних висновків.

Позивач, визначаючи зміст позовних вимог, мотивує їх, що позивач та відповідач 22.10.2020 уклали договір позики, предметом якого було те, що боржник ОСОБА_4 взяла в борг у позивача грошові кошти у сумі 80 000,00 грн., строк повернення встановлений до 01.11.2021. Відповідач свої зобов`язання не виконала. Частиною 1 ст. 1049 К України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позику строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підставі статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до висновків Верховного Суду викладених в постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Тлумачення статей 1046 та 1047ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Вказані висновки відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України та частини 6статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають врахуванню при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Надавши оцінку змісту договору, суд прийшов до висновку, що розписка про отримання коштів міститься в тексті самого договору та є підтвердженням факту наявності у відповідача боргу перед позивачем у загальному розмірі 80 000,00 грн.

Отже, 22.10.2020 позивач та відповідач уклали договір позики, предметом якого було те, що боржник ОСОБА_2 взяла в борг у позивача грошові кошти у сумі 80 000,00 грн., строк повернення встановлений до 01.11.2021. Відповідач свої зобов`язання не виконала. Частиною 1 ст. 1049 К України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позику строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Доказів повного чи часткового виконання зобов`язань за договором позики відповідачем не надано, як не надано і заперечень з приводу обставин виникнення боргових зобов`язань чи оспорення суми боргу.

Відтак, наявні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення за договором позики з відповідача 80 000,00 гривень.

Щодо нарахування на суму боргу позивачем інфляційних втрат та 3 відсотків річних, суд дійшов висновку про безпідставність вимог та відмови в задоволенні в цій частині в позовних вимогах позивача, виходячи з того, що змістом договору позики укладеного між позивачем та відповідачем - передбачались компенсаційні та штрафні санкції у випадку не виконання відповідачем вимог договору від яких позивач відмовився виключивши із договору даний пункт, про що не одноразово заявляв в судовому засіданні.

Що стосується зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 712/2941/19, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, зроблено висновок, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року у справі № 638/289/18 зазначено, що:

"для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 1, 6статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обґрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики та обґрунтувати відповідність обраного змісту порушеного права обставинам справи.

Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини укладення договору позики, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики у розмірі 80 000,00 гривень є доведеними.

В частині зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини позики, договір позики між ними не укладався, грошові кошти відповідачем позивачу фактично не передавались, розписка була написана під тиском та на невигідних для позивача умовах, а відтак наявні підстави для визнання договору позики недійсним.

Заперечуючи проти зустрічних позовних вимог сторона відповідача вказувала на фактичне отримання позивачем в борг коштів, та відсутність доказів недійсності правочину.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність зустрічних позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.

Згідно із статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики, не одержання коштів від позикодавця, та вчинення на позичальника тиску та примусу.

Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що між сторонами були відсутні договірні відносини позики, фактично коштів за договором позики він не отримував, він склав власноруч розписку під тиском та на вкрай невигідних для себе умовах, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення оспорюваного договору позики, та наявність підстав для визнання цього договору недійсним, суд до уваги не приймає, оскільки ці посилання достатніми та належними доказами не підтверджено, та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а інших обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання оспорюваного договору недійсним судом в ході розгляду справи встановлено не було.

Окремо суд звертає увагу на те, що з часу укладення між сторонами договору позики, яка була оформлена розпискою, позивачем за зустрічним позовом не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, в т.ч. в зв`язку із застосуванням до позивача тиску та психологічного примусу, в матеріалах справи відсутні звернення позивача до компетентних органів з цього приводу, фактично зустрічні вимоги були пред`явлені після подачі до суду позову про стягнення боргу за правочином, а відтак посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що пред`явлені зустрічні позовні вимоги свідчать про небажання позивача виконати зобов`язання за оспорюваним договором позики є слушними та такими, що заслуговують на увагу.

Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача за зустрічним позовом не доведено ті обставини на які він посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено у зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення грошових коштів за договором позики та коштів за порушення грошового зобов`язання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 80000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання договору позики недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 )

відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 )

Повний текст рішення складено 10.10.2024 року.

Суддя: Н.Г.Таран